Постанова
Іменем України
 
27 травня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 2-2/08
провадження № 61-1254св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Відкрите акціонерне товариство «Північтранс», 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2008 року у складі судді Гудіної Н. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2001 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Північтранс» (далі - ВАТ «Північтранс»), третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 10 січня 1993 року з вини водія ОСОБА_2 , який керував автобусом «Ікарус-280», державний номер НОМЕР_1 , що належав АТП-15130 м. Одеси (ВАТ «Північтранс»), сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП). Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 1993 року ОСОБА_2 засуджено за частиною другою статті 215 КК України до         4 років позбавлення волі із застосуванням статті 45 КК України умовно на строк 1 рік 6 місяців, з передачею на виправлення та перевиховання трудовому колективу АТП-15130 м. Одеси. Довідкою МСЄК від 19 вересня 1995 року підтверджено, що вона після ДТП стала інвалідом ІІ групи безстроково, а пенсія їй визначена у розмірі       89,87 грн. На підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2000 року відповідач сплачує їй щомісячно втрачений заробіток у розмірі 472,05 грн.
 
Посилаючись на те, що в зв`язку зі збільшенням середньої заробітної плати з січня 2001 року до 730,13 грн, просила стягнути з відповідача щомісячно, починаючи з         01 січня 2001 року втрачений заробіток у розмірі 640,26 грн та зробити перерахунок втраченого заробітку з 2000 року, який складає 457,32 грн, та  стягнути з відповідача за лікування у зв`язку з ДТП 2 916,16 грн, одноразово - 3 373,58 грн (457,32 + 2916,26), а починаючи з січня 2001 року щомісячно 640,26 грн, та корегувати надалі розмір втраченого заробітку.
 
Суди неодноразово розглядали цю справу.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2001 року стягнуто з ВАТ «Північтранс» на користь  ОСОБА_1 одноразово 3 373,58 грн, а починаючи з січня 2001 року по 640,26 грн, щомісячно, з корегуванням розміру втраченого заробітку.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2002 року рішення суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що водія ОСОБА_2 , з вини якого трапилась ДТП, не залучено до участі у розгляді справи як третю особу.
 
Протокольною ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 жовтня       2007 року ОСОБА_2 залучено до участі у розгляді справи.
 
10 квітня 2008 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача одноразово 30 547,14 грн, а починаючи з березня 2008 року зобов`язати відповідача сплачувати на її користь щомісячно втрачений заробіток у сумі                    1 271,07 грн.
22 травня 2008 року до суду від сторін надійшла мирова угода, згідно з якою: 1) ВАТ «Північтранс» зобов`язався: сплатити позивачу суму позовних вимог у розмірі            30 574,14 грн протягом 6 місяців по 5 091,19 грн із моменту затвердження судом цієї мирової угоди, перераховуючи кошти на рахунок позивача; перераховувати на рахунок позивача довічно щомісячно втрачений заробіток у розмірі 1 271,07 грн, враховуючи березень та квітень 2008 року, та корегувати розмір втраченого заробітку відповідно до довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість». 2) Позивач зобов`язалась, у разі виконання відповідачем у повному обсязі пунктів 2 та 3 мирової угоди: не подавати позов до суду про відшкодування за рахунок відповідача витрат на придбання ліків, санаторно-курортне лікування, протезування, посилене харчування, інших додаткових витрат тощо; залишити за собою право довічно корегувати суму втраченого заробітку на кожний наступний рік до 30 січня на підставі довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість», не звертаючись з позовом до суду, а надаючи керівництву ВАТ «Північтранс» необхідні довідки.
 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2008 року затверджена мирова угода між ОСОБА_1 та ВАТ «Північтранс» на вказаних у ній умовах. Провадження у справі закрито.
 
Ухвала суду мотивована тим, що заява сторін щодо укладення мирової угоди не суперечить вимогам закону, не обмежує будь-чиїх прав та обов`язків.
 
У березні 2020 року  ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу на ухвалу суду про затвердження мирової угоди.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зміст мирової угоди вказує на те, що сторони мали належне уявлення про сутність цієї мирової угоди і всіх її елементів і для них не існувало ніяких факторів, які могли б вплинути на їх уявлення про мету цієї мирової угоди. В судові засідання, призначені на 26 листопада та 13 грудня 2007 року, 23 січня, 15 лютого, 19 березня,    11 та 22 квітня 2008 року ОСОБА_2 не з`являвся, ухиляючись від отримання судових повісток, які повертались до суду з вказівкою «за спливом строку зберігання». Судом першої інстанції приймались заходи для сповіщенняОСОБА_2 щодо явки в судові засідання, що підтверджено листом Суворовського районного суду м. Одеси від 19 та 25 лютого 2008 рокув справі № 2-2/08 на адресу дільниці № 4 КП ЖКС «Північний», з проханням вручити судову повістку ОСОБА_2 .
 
Судове рішення вступило в закону силу, виконувалось ОСОБА_1 та                        ВАТ «Північтранс» більше десяти років й за вказаний період  ОСОБА_2 не оскаржував його, не цікавився вказаної справою, незважаючи на те, що особисто отримав судову повістку 09 листопада 2007 року про виклик у судове засідання на    26 листопада 2007 року, тобто був обізнаний про існування справи.
 
При цьому, колегія суддів вважала доведеними доводи позивача про те, що апелянт та представники товариства вступили у змову, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції, постановлену в 2008 році, подана ОСОБА_2 у 2020 році не для захисту своїх прав, а з метою порушити права позивача на отримання від ПАТ «Північтранс» відшкодування, завданого його працівником її здоров`ю ще у 1993 році. Апеляційний суд вважав, що ОСОБА_2 , його представник   ОСОБА_3 та представник ПАТ «Північтранс» - Макаренко В. В., наставником якого у 2018 році при прийомі на роботу юрисконсультом юридичного відділу товариства була ОСОБА_3 , умисно не прийняли участі у справі в апеляційному суді в режимі відеоконференції з метою уникнути відповідей на питання суду: чи продовжує ОСОБА_2 трудові відносини з відповідачем, якщо ні - то з якого часу; чому після затвердження судом мирової угоди 22 травня 2008 року, ПАТ «Північтранс» лише у лютому 2020 року вперше згадало про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь товариства шкоди у порядку регресу та чому фахові юристи товариства не захищали право відповідача на зворотну вимогу (регресу) щодо виплаченого відшкодування протягом 2008-2018 років; чому представником ОСОБА_2 є ОСОБА_3 , яка, за дивних обставин, одночасно є юристом відповідача та автором вимоги до нього в порядку регресу від 24 лютого 2020 року та автором клопотання ПАТ «Північтранс» від 10 листопада 2020 року про відкладення розгляду справи, призначеного на 10 листопада 2020 року (т. 1 а. с. 224, т. 2 а. с. 82, 84 зворот, 129-131).
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2008року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі вказує на те, що його залучили до участі у розгляді справи з порушенням порядку, встановленого частиною другою статті 35 ЦПК України         2004 року. Йому не надсилалася ухвала про затвердження мирової угоди. 
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору не мають процесуального права укладати мирову угоду та їх згоди на укладання сторонами такої угоди не потрібно. 
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву в якій просила закрити касаційне провадження в частині оскарження ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2008 року про затвердження мирової угоди, оскільки ухвала про затвердження мирової угоди зазначена в пункті 11 частини першої статті 353 ЦПК України, тобто ухвали суду першої інстанції про затвердження мирової угоди після їх перегляду в апеляційному порядку не підлягають касаційному оскарженню. 
 
Вказана заява не підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
 
Згідно з пунктом 11 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо затвердження мирової угоди.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8,15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
За змістом наведених правових норм в касаційному порядку можуть бути оскаржені постанови суду апеляційної інстанції, якими судові рішення суду першої інстанції залишено без змін або ухвалено нове судове рішення у разі зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, тобто ті постанови, якими вирішено по суті справу або вирішено процесуальні питання, перелічені у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 ЦПК України. 

Враховуючи те, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2008 року, крім затвердження мирової угоди, яка не підлягає оскарженню в касаційному порядку після її перегляду в апеляційному порядку, закрито провадження у справі (п. 15 Частини першої статті 353 ЦПК України), що відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України підлягає оскарженню в касаційному порядку, тому відсутні підстави для закриття касаційного провадження. 
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про змову між відповідачем та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Вказує на те, що представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції - ОСОБА_3 стала кінцевим бенефіціаром відповідача, який був реорганізований у ТОВ «Північ Транс».
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 подала заяву в якій вказує на те, що особистий підпис касатора - ОСОБА_2 суттєво відрізняється від його ж підпису в апеляційній скарзі та клопотанні про поновлення строків на апеляційне оскарження. 
 
У квітні 2021 року ТОВ «Північ Транс» подано відзив на касаційну скаргу та клопотання про поновлення строку на подання відзиву.
 
Пропуск строку на подання відзиву ТОВ «Північ Транс» обґрунтовано тим, що з метою недопущення розповсюдження C0VID-19, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема працівників ТОВ «Північ Транс» прийнято рішення про роботу підприємства в обмеженому режимі. Відповідно до витягу з наказу                 від 22 березня 2021 року № 98 всі працівники переведені на дистанційну роботу. У зв`язку з перебуванням майже всього складу працівників підприємства на лікарняних та у відпустках, у ТОВ «Північ Транс» була відсутня фізична можливість вчасно підготувати відзив на касаційну скаргу.
 
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
 
Отже, строк на подання відзиву, встановлений судом, є процесуальним строком, який може бути продовжений судом за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно з відзивом. 
 
Враховуючи доводи ТОВ «Північ Транс» та докази, що їх підтверджують, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження відповідачу строку для подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
У своєму відзиві ТОВ «Північ Транс» вказує на те, що ОСОБА_2 до участі у розгляді справи не залучався. В матеріалах справи відсутнє підтвердження надсилання ОСОБА_2 копії заяви про його залучення як третьої особи, а тим більше його згода на участь у справі. ОСОБА_2 не отримував судових повісток про розгляд справи у суді першої інстанції. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
30 березня 2021 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Положеннями статті 175 ЦПК України(у редакції, чинній на момент постановлення ухвали про визнання мирової угоди) передбачено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. 
 
Мирова угода сторін - це укладена сторонами угода, в силу якої позивач і відповідач шляхом взаємних поступок ліквідують цивільно-правовий спір, який виник між ними.
 
У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.
 
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Визнаючи мирову угоду та закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, застосувавши положення статті 175 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали про визнання мирової угоди), дійшов обґрунтованого висновку про те, що мирова угода стосується прав та обов`язків сторін та предмета позову, не суперечить вимогам закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
 
Доводи ОСОБА_2 про те, що його залучили до участі у розгляді справи з порушенням порядку, встановленого частиною другою статті 35 ЦПК України         2004 року, є необґрунтованими, оскільки скасовуючи рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2001 року про задоволення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд в своїй ухвалі від 23 квітня 2002 року, крім іншого, звернув увагу суду першої інстанції на необхідність при новому розгляді залучити до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи. 
 
Протокольною ухвалою від 30 жовтня 2007 року суд першої інстанції залучив до участі у розгляді справи ОСОБА_2 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог  на предмет спору, та оголосив перерву в судовому засіданні до 26 листопада 2007 року для повідомлення третій особі про спір.
 
Та обставина, що суд самостійно поставив на обговорення питання про залучення до участі у розгляді справи ОСОБА_2 , не є порушенням норм процесуального права, оскільки відповідно до частини другої статті 35 ЦПК України, у редакції від 16 червня 2007 року, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, або з ініціативи суду.
 
Таким чином, залучення ОСОБА_2 за ініціативою суду відповідало вимогам норм процесуального права, чинним на час ухвалення цього процесуального рішення.
 
Доводи заявника про те, що йому не надсилалася ухвала про затвердження мирової угоди, він не повідомлявся про розгляд справи, є необґрунтованими.
 
За матеріалами справи, після  залучення ОСОБА_2 до участі у розгляді справи, йому надсилалася повістка про виклик у судове засідання, яку він отримав 09 листопада 2007 року (т. 1 а. с. 120). 
 
У судові засідання, призначені на 26 листопада, 13 грудня 2007 року, 23 січня,              15 лютого, 19 березня, 11 та 22 квітня 2008 року ОСОБА_2 не з`являвся, ухиляючись від отримання судових повісток, які повертались до суду з вказівкою «за спливом строку зберігання» (т.1 а. с. 146-147, 154-155, 162, 171, 181). Отже судом вжито усіх можливих заходів для належного повідомлення ОСОБА_2 як учасника процесу про час та місце розгляду справи. 
 
Та обставина, що ОСОБА_2 не надсилалася ухвала про затвердження мирової угоди, хоча і не відповідає положенням процесуального закону, проте не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень про визнання мирової угоди, оскільки, мировою угодою не вирішувалось питання про права та обов`язки   ОСОБА_2 , процесуальний закон не вимагає згоди  третьої особи у справі на укладення між сторонами спору мирової угоди. 
 
ОСОБА_2 , будучи винуватцем ДТП, яка сталась у 1993 році, у якій постраждала позивач, не міг не усвідомлювати цивільно-правових наслідків заподіяння шкоди здоров`ю позивача, а саме, що шкода підлягає відшкодуванню. Спір про відшкодування заподіяної позивачу шкоди вирішено судом у 2008 року шляхом визнання мирової угоди між потерпілою та підприємством, власником джерела підвищеної небезпеки.
 
Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 1993 року           ОСОБА_2 засуджено за частиною другою статті 215 КК України до 4 років позбавлення волі із застосуванням статті 45 КК України умовно на строк 1 рік 6 місяців, з передачею на виправлення та перевиховання трудовому колективу АТП-15130 м. Одеси. 
 
Отже,   ОСОБА_2 не міг не знати про те, що роботодавець відшкодовує потерпілій особі заподіяну шкоду.  
 
Подання апеляційна та касаційна скарги ОСОБА_2 на ухвалу про визнання мирової угоди через 12 років після вирішення спору про відшкодування шкоди є порушенням принципу res judicata (принципу остаточності рішення), що також свідчить про недобросовісність дій заявника.
 
Верховним Судом не встановлено підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які ухвалено з дотриманням вимог закону. 
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження,  підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження відмовити.
 
Продовжити Товариству з обмеженою відповідальністю «Північ Транс» строк на подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2008 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2020 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик