Єдиний унікальний номер 233/666/20 
Номер провадження 22-ц/804/628/21        

Єдиний унікальний номер 233/666/20                                                         Головуючий у 1 інстанції Каліуш О.В.
Номер провадження 22-ц/804/628/21                                                                                  Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем   України

19 квітня 2021 року   Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді  Корчистої О.І.
суддів:   Канурної О.Д., Папоян В.В.
за участю секретаря  Гуляєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №233/666/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження житловою квартирою,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , 
на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада  2020 року,

                                                        встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві власності належить  4/9 часток квартири АДРЕСА_1 .
Інші частки кватири належать ОСОБА_2 - 4/9 частки та ОСОБА_4 - 1/9 частки. 
На теперішній час у вказаній квартирі зареєстрований тільки він. Відповідачка у квартирі була зареєстрована до 25 квітня 2019 року, особистих речей відповідачки у квартирі немає. 
Комунальні служби (ПАТ «Донецькоблгаз», ГКП «Комунтранс», КП «Вода Донбасу»), які надають комунальні послуги в належній їм квартирі в розрахунках до 25 квітня 2019 року вказували кількість мешканців - 2 особи, та нараховували по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які він сплатив таким службам за надані послуги. Лічильник встановлено тільки для обліку електроенергії. Комунальні послуги у вигляді центрального опалення і гарячого водопостачання та квартплата нараховується в залежності від площі квартири. 
Всього на утримання спільної квартири та комунальні послуги надані, за період з жовтня 2018 року і по січень 2020 року з урахуванням комісії банку ним було сплачено 27193,00 гривень, в тому числі 6540 гривень - квартплата; 19760 - оплата за центральне опалення і гаряче водопостачання; 150 гривень - оплата за воду до травня 2019 року; 567 гривень - оплата за природний газ до травня 2019 року, 176 гривень - оплата за вивіз сміття до травня 2019 року.
Просив стягнути з відповідачки на його користь витрати на утримання спільної квартири та комунальні послуги за період з жовтня 2018 року по січень 2020 року в розмірі 12085,70 гривень.

У березні 2020 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном (житловою квартирою).
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що ОСОБА_1 чинить перешкоди їй та їх неповнолітньому онуку ОСОБА_4 у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майно (житловою квартирою), яка належить їй на праві спільної часткової власності, у вигляді квартири АДРЕСА_1 . 
Також вказувала, що ОСОБА_1 з жовтня 2009 року заблокував їй доступ до цієї квартири, шляхом зміни усіх замків на вхідній двері. З того часу вона фактично не має доступу до квартири, внаслідок чого з жовтня 2009 року у квартирі вона фактично не мешкає та не може перевірити, в якому стані перебуває її майно.
Такими своїми діями відповідач по зустрічному позову суттєво обмежує та створює перешкоди у здійсненні нею права власності, користування та розпорядження майном.
Просила усунути їй перешкоди у користуванні жилою квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: зобов`язати відповідача припинити чинити їй перешкоди у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада  2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на утримання квартири та комунальні послуги за період з жовтня 2018 року по січень 2020 року в розмірі 12058,70 гривень, а також судовий збір у розмірі 840,80 гривень. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном (житловою квартирою) відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено за який період сформувався борг перед житлово-комунальними службами та за який період часу позивачем сплачено житлово-комунальні послуги, тому що в доданих квитанціях не зазначено період часу заборгованості за який здійснюється  оплата.
Зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, щодо розгляду доказів, які надійшли після підготовчого судового засідання.
Також зазначає, що позивачем не додано угоди з комунальними службами, щодо отримання житлово-комунальних послуг із зазначенням особових рахунків, платіжних доручень, відповідно до яких позивач сплачує комунальні послуги, період за який здійснюється платіж, враховуючи, що лічильник встановлений лише для обліку електроенергії.
Надані позивачем письмові докази завірені не належним чином, оскільки на копіях доказів зазначено «Копія вірна». Відсутність на копії напису про її засвідчення «Згідно з оригіналом» дає підстави вважати її такою, що не засвідчена в установленому порядку. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду по справі №160/7887/18.
Щодо зустрічного позову зазначає, що ОСОБА_1 шляхом заміни замків чинить їй та їх неповнолітньому онуку ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права власності, користування та розпорядження спірною квартирою, яка належить їй на праві спільної часткової власності.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзив на апеляційну скаргу не надано.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 не з`явились, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Від представника ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу просив задовольнити.
В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву з проханням розглянути справу без його участі. 

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом №1-318 від 06 вересня 2019 року, копії свідоцтва про право власності на житло від 24 липня 2008 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 180107794 від 06 вересня 2019 року, копією свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-320 від 06 вересня 2019 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4/9 частки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 4/9 частки. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/9 частки.
ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 16 серпня 1988 року по теперішній час. 
ОСОБА_2 була зареєстрована за вказаною адресою в період з 16 серпня 1988 року по 25 квітня 2019 року.
Згідно копій чеків на оплату комунальних послуг у період з жовтня 2018 року по січень 2020 року ОСОБА_1 здійснив оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 на загальну суму 27193 гривень, з яких 6540 гривень - квартплата; 19760 гривень - оплата послуг з теплопостачання; 150 гривень - оплата послуг з водопостачання та водовідведення до травня 2019 року, 567 гривень - оплата за природний газ до травня 2019 року, 176 гривень -  оплата за вивіз сміття до травня 2019 року.
Також судом встановлено, що в листопаді 2018 року ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, користуванні та розпорядженні нерухомим майном (жилою квартирою), в якому вказувала на те, що ОСОБА_1 з жовтня 2009 року заблокував їй доступ до цієї квартири, шляхом зміни усіх замків на вхідній двері. З того часу вона фактично не має доступу до квартири, внаслідок чого з жовтня 2009 року у квартирі вона фактично не мешкає. 
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області №233/5172/2018 від 05 квітня 2019 року провадження за цим позовом було закрито у зв`язку з відмовою позивачки ОСОБА_2 від позову.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що в силу вимог статті 360 ЦК України відповідач несе самостійний тягар (який дорівнює розміру її частки) в утриманні майна, а тому має бути обізнана з витратами, необхідними для утримання належної їй власності, періодом виникнення заборгованості з житлово-комунальних послуг, розміром такої заборгованості, тощо. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по зустрічному позову не доведено факту блокування відповідачем ОСОБА_1 доступу до спірного жилого приміщення з жовтня 2018 року по теперішній час, факту заміни замків на вхідних дверях.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам, встановленим обставинам та нормам матеріального закону.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Встановлено, що ОСОБА_2 є власником 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 належить 4/9 частки зазначеної квартири та 1/9 частка належить на праві власності їх неповнолітньому онуку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 16 серпня 1988 року по теперішній час. 
ОСОБА_2 була зареєстрована за вказаною адресою у період з 16 серпня 1988 року по 25 квітня 2019 року.
Наявними в матеріалах справи копіями чеків підтверджено, що ОСОБА_1 здійснив оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 на загальну суму 27193 гривень, з яких квартплата складає 6540 гривень, послуги з теплопостачання в розмірі 19760 гривень,  150 гривень - оплата послуг з водопостачання та водовідведення за період до травня 2019 року, 567 гривень за природний газ до травня 2019 року та 176 гривень за вивіз сміття до травня 2019 року.
Також з матеріалів справи вбачається, що в листопаді 2018 року ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, користуванні та розпорядженні нерухомим майном (жилою квартирою), провадження по якому Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 квітня 2019 року було закрито у зв`язку з відмовою позивачки ОСОБА_2 від позову.
Отже, встановлені судом першої інстанції обставини відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам та фактичним обставинам справи.
Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.
Відповідно до статті 356 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (стаття 360 ЦК України).
Згідно правової позиції, що висловлена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, тлумачення норм цивільного права, які регулюють право спільної часткової власності, дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги  регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий висновок відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року по справі №703/2200/15-ц.
Встановлено, що між сторонами не укладено будь-яких договорів щодо утримання спільної квартири, а тому, з урахуванням наведених норм матеріального закону, сторони несуть спільний обов`язок щодо утримання нерухомого майна відповідно до частки кожного з них у праві спільної  власності.
Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі №712/10644/16 (провадження № 61-21983св18).
Надані послуги, які не обліковуються засобами обліку та надаються для підтримання та експлуатації квартири, повинні оплачуватися спільно.
Відповідно до загальних принципів зобов`язального права, особа, яка понесла витрати на утримання майна, яке на праві власності належить іншій особі, має право на відшкодування власником понесених нею документально підтверджених витрат за наявності передбачених законом обставин.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено за який період сформувався борг перед житлово-комунальними службами та за який період часу позивачем сплачено житлово-комунальні послуги, тому що в доданих квитанціях не зазначено період часу заборгованості за який здійснюється  оплата, є необґрунтованими.
Оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, фактично понесені позивачем витрати на утримання спільного майна у період з жовтня 2018 року по січень 2020 року на загальну суму 27193 гривень, підтверджені копіями чеків на оплату комунальних послуг.
Належність та правильність проведених розрахунків відповідачем не спростована. 
Доводи апеляційної скарги про ненадання ОСОБА_1 угод, укладених із  комунальними службами, щодо отримання житлово-комунальних послуг із зазначенням особових розрахунків, платіжних доручень, відповідно до яких позивач сплачує комунальні послуги, період за який здійснюється платіж, враховуючи, що лічильник встановлений лише для обліку електроенергії, також є необґрунтованими, оскільки в порядку ст.13 Закону України «Про Житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.
Посилання в апеляційній скарзі на не засвідчення копій письмових доказів  належним чином в установленому порядку згідно постанови Верховного Суду по справі №160/7887/18, є недоречним. Оскільки постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №160/7887/18 від 08 травня 2019 року стосується інших правовідносин, а саме: вирішення питання відповідності копії документу, що підтверджує повноваження представника, вимогам ст. 59 КАС України.
Отже, висновки суду першої інстанції в частині вирішення по суті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального закону, а доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині необґрунтованої відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майно у вигляді спірної житлової квартири, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
  Статтею 41  Конституції  України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод в користуванні його власністю.
Відповідно до вимог  ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,а частинами 1,5,6  ст. 81 ЦПК України встановлено,що  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Однак рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в апеляційній скарзі без встановлення відповідних фактів. 
Пред`являючи зустрічний позов, ОСОБА_2 вказувала на те, що перешкоджання у користуванні спірною квартирою полягає у заміні ОСОБА_1 замків на вхідних дверях квартири, забороні їй заходити в спірну квартиру.
Встановлено, що у листопаді 2018 року ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном (жилою квартирою), в якому вказувала, що ОСОБА_1 з жовтня 2009 року заблокував їй доступ до цієї квартири, шляхом зміни усіх замків на вхідній двері. З того часу вона фактично не має доступу до квартири, внаслідок чого з жовтня 2009 року у квартирі вона фактично не мешкає. 
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області №233/5172/2018 від 05 квітня 2019 року провадження за цим позовом було закрито у зв`язку з відмовою ОСОБА_2 від позову.
Інших письмових доказів на обґрунтування доводів про перешкоджання у користуванні спірною квартирою позивачем ОСОБА_2   не надано.
Судом першої інстанції надано оцінку поясненням, наданим допитаним у судовому засіданні свідкам. 
Порушень норм процесуального закону при дослідженні та наданні оцінки зазначеним доказам судом першої інстанції колегією суддів апеляційного суду не встановлено. 
Висновки суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 по суті відповідають фактичним обставинам справи на наявним в матеріалах справи доказам.
Доводи апеляційної скарги про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду письмових доказів, які були подані ОСОБА_1 після проведення підготовчого судового засідання, не дають підстави вважати, що рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог є невірним.
Згідно статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної  відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 7, 19, 369, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

                                                        постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Розумовський Олександр Сергійович, залишити без задоволення.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада  2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                                                    О.І. Корчиста

Судді:                                               О.Д.Канурна

                                                                                                                             В.В. Папоян

Повний текст постанови складено 19 квітня 2021 року.

Головуючий                                                    О.І. Корчиста