Постанова 
Іменем України                                  
 
19 травня 2021 року                                 
м. Київ                                                          
                                                                        
справа № 552/4405/14-ц
 
провадження № 61-19596св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бондаревської С. М., Гальонкіна С. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» (далі - ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності, повернення майна з чужого незаконного володіння.
 
Позов мотивовано тим, що вона з 23 жовтня 1999 року до 01 лютого                 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 . 
За час шлюбу вони придбали автомобіль марки «Кіа Rio 1,6 EX», який був зареєстрований на її чоловіка. 
Після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона дізналася, що вказаний автомобіль був переданий її чоловіком згідно з договором комісії від 19 червня 2013 року № 5684/1364 ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», яке того ж дня продало його ОСОБА_2 .
 
Посилаючись на те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а покійний ОСОБА_5 відчужив його без її письмової згоди, ОСОБА_1 просила суд визнати вказані вище договори комісії та                купівлі-продажу недійсними та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу, вилучити у ОСОБА_2 вказаний автомобіль та передати їй.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року                у складі судді Турченко Т. В. у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів, у розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року, на підтвердження того, що ОСОБА_5 уклав договір комісії без її згоди і що їй не було відомо про укладення вказаного договору. Тому суд дійшов висновку, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , маючи на праві спільної сумісної власності майно, а саме автомобіль марки «Кіа Rio 1,6 EX», розпорядились ним на власний розсуд. 
 
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2015 року стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у сумі 15 000 грн.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шестакова О. В. задоволено частково. 
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Київського районного суду Полтавської області                            від 06 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано автомобіль марки «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , встановивши, що частка у кожного з них у праві власності становить 1/2 частину автомобіля. 
Визнано недійсним договір комісії від 19 червня 2013 року № 5664/1364, укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» та  ОСОБА_5 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 19 червня 2013 року                             № 5664/1364, укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» та ОСОБА_2 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ       від 11 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2015 року залишено без змін (провадження № 6-32308св15).
 
Постановою Верховного Суду України від 05 липня 2017 року заяву                        ОСОБА_2 задоволено частково. 
Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ             від 11 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області                 від 06 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 6-1743св16).
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шестакова О. В. відхилено, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави                    від 06 серпня 2015 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року про виправлення описки, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-31840св18).
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шестакова О. В. задоволено. 
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2015 року та додаткове рішення Київського районного суду Полтавської області                            від 06 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано автомобіль марки «КІА Rio», 2013 року випуску, кольору сріблястий глянець (сірий), номер кузова № НОМЕР_1 , об`єм двигуна            1591 куб см., спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та                      ОСОБА_1 , встановивши, що частка у кожного з них у праві власності становить 1/2 частину автомобіля.
Визнано недійсним договір комісії від 19 червня 2013 року № 5684/1364, укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит» та                ОСОБА_5 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску, кольору сріблястий глянець (сірий), номер кузова № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1591 куб см.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 19 червня 2013 року                             № 5664/1364, укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит» та ОСОБА_2 щодо автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску, кольору сріблястий глянець (сірий), номер кузова № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1591 куб см.
Скасовано державну реєстрацію автомобіля «КІА Rio», 2013 року випуску, кольору сріблястий глянець (сірий), номер кузова № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1591 куб см., яка проведена 20 червня 2013 року Центром надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Лубни та Лубенського району Полтавської області за ОСОБА_2 .
У порядку застосування двосторонньої реституції вилучено у ОСОБА_2 та передано ОСОБА_1 автомобіль марки «КІА Rio» 2013 року випуску, кольору сріблястий глянець (сірий), номер кузова № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1591 куб см, у комплекті з ключами від замка запалювання, приладами керування системою сигналізації та центрального замка, у комплектності поставки заводу виробника, з державними номерними знаками та документами про державну реєстрацію автомобіля.
У рахунок грошової компенсації на користь ОСОБА_2 стягнуто вартість автомобіля марки «КІА Rio» 2013 року випуску, кольору сріблястий глянець (сірий), номер кузова № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1591 куб см.,           у розмірі 116 700 грн, сплачену відповідно до договору купівлі-продажу                      від 19 червня 2013 року № 5664/1364, укладеного між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім Фаворит» та ОСОБА_2 , а саме: зі ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 58 350 грн, зі ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 29 175 грн та зі ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 29 175 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що на момент укладення договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля,                   ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , спірний автомобіль є спільним майном подружжя, письмової згоди ОСОБА_1 на продаж чоловіком транспортного засобу «КІА Ріо» не надавала, тому є підстави для визнання правочинів недійсними та вилучення транспортного засобу від ОСОБА_2 і передачі ОСОБА_1 в порядку двосторонньої реституції.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду,                      ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Полтавського апеляційного суду від 25 листопада                  2020 року скасувати в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 у порядку двосторонньої реституції грошової компенсації половини вартості спірного автомобіля у розмірі 58 330 грн та в частині стягнення                                        із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі по 29 175 грн з кожного. Направити справу в цій частини на новий розгляд до апеляційного суду. В іншій частині оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2021 року до Верховного Суду,                      ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Полтави                        від 30 червня 2015 року.
 
Крім того, просить передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно дослідив докази у справі та не врахував, що жодних коштів ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу спірного автомобіля її покійному чоловіку не сплачував, а цей правочин було вчинено виключно з метою не ділити автомобіль при розлученні з нею.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2  мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не дослідив та не перевірив його доводів про те, що грошові кошти, які ОСОБА_6 отримав за продаж спірного автомобіля, були витрачені ним на потреби сім`ї. Апеляційний суд не надав жодної оцінки вказаним обставинам та не врахував правових позицій Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 726/2165/15-ц (провадження № 61-5530св18), від 30 січня 2019 року у справі                                    № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18), від 31 січня 2019 року у справі № 334/6317/17-ц (провадження № 61-3263св18), від 05 квітня                2019 року у справі № 645/4711/15-ц (провадження № 61-40897св18),                     від 03 травня 2019 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження                           № 61-10442св18), в яких суд робив висновки про те, що, якщо спільне сумісне майно подружжя відчужується без згоди другого з подружжя, а кошти витрачаються не в інтересах сім`ї, то вартість такого майна повинна враховуватися при поділі майна між ними та не є підставою для витребування майна від добросовісного набувача. При цьому, підстав для визнання правочину недійсним немає, оскільки нормами СК України презюмується, що договір про розпорядження спільним сумісним майном, укладений одним з подружжя, вважається таким, що укладено за згоди іншого та в інтересах сім`ї. 
При цьому, вважає, що наведені правові висновки не суперечать висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду, на які послався суд апеляційної інстанції, оскільки вони були викладені у справі з іншими фактичними обставинами, які не є подібними.
 
Вважає, що справу слід розглядати Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки існує різний підхід до застосування положень частин третьої, четвертої статті 65, статті 90 СК України, частини першої статті 218, статті 387 ЦК України у Першій та Другій судових палатах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо розпорядження цінним майном подружжя, яке не потребує нотаріальної згоди, та можливості витребування майна у добросовісного набувача.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У березні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує, що у суду не було підстав для відкриття касаційного провадження за її касаційною скаргою, оскільки її представником були підроблені докази та перекручені факти, скарга не відповідає вимогам ЦПК України, тому просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , як помилково відкрите, постановити окрему ухвалу відносно адвокати Шестакова О. В. щодо зловживання ним процесуальними правами та накласти на нього та на ОСОБА_1 штраф.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1  та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою  ОСОБА_2 
 
01 березня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року справу призначено до розгляду
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі                               з 23 жовтня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 25 березня 2014 року Другою лубенською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 55892912, за матеріалами якої заяви про прийняття спадщини подали: син спадкодавця ОСОБА_4 , дочка спадкодавця ОСОБА_3 , тітка спадкодавця ОСОБА_7 
 
20 березня 2013 року під час шлюбу подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 придбали автомобіль «КІА Rio 1,6 EX», 2013 року випуску, вартістю                            141 600 грн, який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 .
 
Відповідно до договору комісії від 19 червня 2013 року № 5684/1364      ОСОБА_5 , як комітент, доручив комісіонеру ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» за комісійну плату укласти за рахунок комітента, але від свого імені договір щодо продажу вищезазначеного автомобіля за бажаною ціною 116 700 грн.
 
19 червня 2013 року ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу вказаного автомобіля                     за 116 700 грн.
 
У договорі комісії від 19 червня 2013 року, укладеному між ОСОБА_5 та   ТОВ «Міжрегіоналий брокерський дім Фаворит», у пункті 8.2 договору передбачено, що ОСОБА_5 був проінформований про вимоги статті 65 СК України та сторони передбачили, що комісіонер не несе відповідальності за порушення комітентом вимог статті 65 СК України.
 
З огляду на договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» та ОСОБА_2 , на час укладення договору купівлі-продажу автомобіль був знятий з обліку, отримані транзитні номери на автомобіль, що повністю відповідає правовому регулюванню відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставами касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Також, ОСОБА_1 вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення ОСОБА_2 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі                                              № 726/2165/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц,                            від 31 січня 2019 року у справі № 334/6317/17-ц, від 05 квітня 2019 року у справі № 645/4711/15-ц, від 03 травня 2019 року у справі № 755/20923/14-ц та від 30 березня 2020 року у справі № 140/2220/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Зазначене спростовує висновки судів попередніх інстанцій, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.
 
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
 
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
 
При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
 
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
 
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
 
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користування майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Згідно зі статтею 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
 
Статтею 321 ЦК України визначається непорушність права власності. Частиною другої цієї статті встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Перелік підстав припинення права власності наведено у статті 346 ЦК України. Відповідно до частини другої цієї статті право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом.
 
Згідно із частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
 
Встановивши, що на момент укладення договору комісії та договору              купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , спірний автомобіль є спільним майном подружжя, письмової згоди ОСОБА_1 на продаж чоловіком транспортного засобу «КІА Ріо» не надавала, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що це є підставою для визнання правочинів недійсними та вилучення транспортного засобу від ОСОБА_2 і передачі ОСОБА_1 в порядку двосторонньої реституції.
 
При цьому, встановивши, що загальна вартість прийнятої спадкоємцями спадкової маси є достатньою для здійснення виплати грошової компенсації покупцю ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції в порядку реституції правильно стягнув половину вартості автомобіля зі ОСОБА_1 , а іншу половину в рівних частинах зі спадкоємців: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
 
При цьому, судом апеляційної інстанції були правильно враховані вказівки Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладені в постанові від 11 грудня 2019 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 01 квітня 2020 року про виправлення описки, які були обов`язковими для апеляційного суду при новому розгляді справи відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що жодних коштів ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу спірного автомобіля її покійному чоловіку не сплачував, а цей правочин було вчинено виключно з метою не ділити автомобіль при розлученні з нею, є безпідставними, оскільки вказаних обставин нею не доведено, що було її процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.
 
Посилання касаційної скарги ОСОБА_2 на правові висновки Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 726/2165/15-ц (провадження № 61-5530св18) та від 03 травня 2018 року у справі 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), в яких суд робив висновки про відсутність підстав для визнання правочинів, вчинених без згоди другого з подружжя, недійсними, а також витребування цінного майна, яке було предметом таких правочинів, від добросовісного набувача                                  є безпідставним, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові                    від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження                            № 14-325цс18) виклала змінену правову позицію в питанні застосування норм права в подібних правовідносинах щодо підстави визнання недійсним правочину, укладеного без згоди другого з подружжя, а суд апеляційної інстанції правильно її врахував при розгляді справи.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Посилання ОСОБА_2 на інші правові висновки Верховного Суду у постановах:, від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18), від 31 січня 2019 року у справі № 334/6317/17-ц (провадження № 61-3263св18), від 05 квітня 2019 року у справі                                    № 645/4711/15-ц (провадження № 61-40897св18), суд не враховує, оскільки правовідносини в цих справах не були подібними зі справою, що переглядається, а предметом їх розгляду був поділ спільного сумісного майна подружжя, у межах якого вирішувалося питання компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
 
Доводи заявника про те, що при вирішенні справ про відчуження спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди іншого з подружжя суди повинні виходити виключно з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна,                             є безпідставними, оскільки право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються, тобто, у даному випадку, саме ОСОБА_1 належало право обирати спосіб захисту своїх прав, звернутися до суду з вимогами про грошову компенсацію за відчужений автомобіль, чи визнання правочинів недійсними з повернення автомобіля, який був спільною сумісну власність подружжя.
 
Посилання ОСОБА_2 на необхідність розгляду цієї справи Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суд,                         є безпідставним, оскільки заявником не наведено відповідних підстав для цього, адже відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
При цьому, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не знаходить підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. Заявником не наведено відповідних доводів та постанов Верховного Суду, які б свідчили, що існує різний підхід до застосування норм права у Першій та Другій судових палатах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Отже, вказані, а також інші доводи касаційних скарг не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.
 
При цьому, вимоги ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з тих підстав, що вимоги її касаційної скарги зводяться до переоцінки судом доказів, є безпідставними, оскільки це не є підставою для закриття провадження у справі, а вказаним обставинам по суті було надано правову оцінку в цій постанові.
 
Вимоги ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали щодо адвоката Шестакова О. В. та накладення штрафу на нього та ОСОБА_1 . Верховним Судом до уваги не беруться, оскільки суд не знаходить відповідних підстав для вчинення зазначених процесуальних дій, передбачених положеннями статей 148, 262 ЦПК України. Вказаними особами не вчинено зловживання процесуальними правами, на які посилається ОСОБА_2 .
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк