ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1177/21 Справа № 198/985/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Маренич С. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:         
головуючого – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В., 
при секретарі - Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лан», третя особа по справі Юр`ївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання, -
                               В С Т А Н О В И Л А:  

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером 1225982500:01:001:0445, площею 5,755 га, що розташована на території Новов`язівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
       28 серпня 2014 року між нею та ТОВ «Лан» було укладено договір оренди, відповідно до якого передала відповідачу в оренду належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 5,755 га, строком на 15 років, про що вчинено відповідний запис за № 7474485 в Державному реєстрі речових прав на не рухоме майно 23 жовтня 2014 року.
07 листопада 2018 року виконуючи вимоги п.7 договору оренди землі позивачка звернулася до відповідача з заявою про повернення їй земельної ділянки. 
У відповідь на вказану заяву була повідомлена про те, що відповідач не буде розривати з нею договір оренди земельної ділянки та повертати таку, в зв`язку з чим позивач направила відповідачу лист-вимогу від 20 червня 2019 року про її бажання самостійно обробляти земельну ділянку та дострокове розірвання у зв`язку з цим укладеного договору, до якого також долучила проект угоди про розірвання договору оренди землі та приймання-передачі земельної ділянки. У відповідь відповідач відповідним листом повідомив позивачку про те, що розривати укладений договір не бажає, однак запропонував переглянути розмір орендної плати в сторону її покращення.
З моменту укладення договору оренди землі змінилися умови оподаткування, зросла нормативна грошова оцінка переданої в оренду земельної ділянки, яка є базою для визначення розміру орендної плати. Проте, орендна плата нараховувалася виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що була дійсна на момент укладення договору. Крім того, відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання за договором і в частині сплати орендної плати у відробітковій формі, а зокрема на протязі з 2015 по 2019 роки взагалі не виконував взяті на себе зобов`язання щодо надання послуг по обробітку присадибної ділянки позивачки.
Оскільки розмір орендної плати є істотною умовою договору оренди землі, однак відповідач уникає переглянути розмір такої, чим в свою чергу порушує умови договору, а також систематично не виконує свого обов`язку щодо сплати орендної плати у відробітковій формі, позивач просила суд припинити шляхом розірвання договір оренди земельної ділянки від 28 серпня 2014 року, укладений між нею та ТОВ «Лан».
Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Рішення суду мотивовано тим, що можливість розірвання укладеного договору оренди в односторонньому порядку умовами договору не передбачена. Відповідачем підтверджено належне виконання своїх обов`язків щодо сплати орендної плати, в тому числі щодо оранки та культивації її присадибної земельної ділянки, при цьому позивачем не доведено, що вона отримує оренду плату у меншому розмірі ніж визначено сторонами у договорі при його укладені, при цьому позивачкою також не доведено, що саме з вини відповідача до теперішнього часу не переглянутий розмір орендної плати за договором. 
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції невірно тлумачив умови договору оренди, можливість в односторонньому порядку розірвати договір передбачена як умовами договору так і положеннями Цивільного кодексу України. Відповідач ігнорував її пропозиції щодо зміни орендної плати, не виконував умови договору щодо сплати орендної плати в частині надання послуг з оранки, надані відповідачем докази протилежного є неналежними.
       Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
       Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 005627, виданого 30 грудня 2001 року Новов`язівською сільською радою Юр`ївського району Дніпропетровської області позивач по справі ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,755 га, що розташована на території Новов`язівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області, з кадастровим номером 1225982500:01:001:0445 (а.с.10,13).
       28 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лан» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого позивач передала ТОВ «Лан» в оренду строком на 15 років належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 1225982500:01:001:0445 (ас.11-12), при цьому право оренди вищевказаної земельної ділянки зареєстровано за відповідачем по справі ТОВ «Лан» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 жовтня 2014 року за індексним номером 16766071, що підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 28645974, сформованого 27 жовтня 2014 року (а.с.13).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно ст.13 вищевказаного Закон у договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЗУ « Про оренду землі», в редакції чинній на час укладення між сторонами договору оренди, строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
Згідно ч.5 ст. 6 ЗУ « Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Згідно ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
З огляду на дані положення законодавства, враховуючи, що договір оренди земельної ділянки від 28 серпня 2014 року підписаний як позивачем так і директором ТОВ «Лан» ОСОБА_2 , при цьому право оренди належним чином зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем по справі на підставі вказаного договору, в судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони уклади договір оренди та останній набув чинності.
Жодна із сторін в ході розгляду судом справи не оспорювала укладення вказаного договору та його чинність.
       На виконання п.7 договору оренди земельної ділянки 07 листопада 2018 року, до закінчення п`ятирічного строку з дати державної реєстрації договору, позивач звернулася до відповідача з відповідною заявою про повернення їй її земельної ділянки, копія якої міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.22), яка в свою чергу була залишена відповідачем без задоволення.
       20 червня 2019 року позивач направила відповідачу лист-вимогу про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки, обґрунтовуючи свої вимоги положеннями п.7 договору оренди землі, відповідно до якого сторони узгодили, що у разі потреби або бажання орендодавець має право розірвати договір оренди земельної ділянки через кожні п`ять років, а орендар дає на розірвання договору свою згоду (т.1 а.с.15).
       Вказана заява була залишена відповідачем без задоволення з посиланням на те, що відповідно до п.7 договору оренди землі строк дії такого становить 15 років, при цьому п.28 договору оренди землі не передбачає розірвання його в односторонньому порядку кожні п`ять років (т.1 а.с.17).
       Як вбачається з п. 7 договору оренди землі, останній складається з двох абзаців наступного змісту: «Договір укладено на 15 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору письмово, або усно повідомити орендодавця про намір продовжити його дію. Крім того, орендар дає згоду на розірвання договору через кожні п`ять років, якщо в орендодавця виникла для цього потреба або бажання, але орендодавець повинен попередити орендаря не пізніше, як за 100 днів про свій намір. Якщо після закінчення дії договору (15 років) у сторін не виникає одна до одної претензій протягом трьох місяців, договір продовжується автоматично.
Розірвання договору у судовому порядку можливе в разі істотного порушення договору другою стороною (ч.2 ст.651 ЦКУ); недосягнення згоди у випадку істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору ( ч.1 ст. 652 ЦК України); невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. ст. 24, 25 ЗУ «Про оренду землі», невиконання сторонами умов, передбачених договором оренди землі , випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки (ст. 32 ЗУ «Про оренду землі»); використання земельної ділянки не за цільовим призначенням ( ст.141, 143 ЗКУ); систематична несплата орендної плати ( ст.141 ЗКУ).
Розірвання договору в позасудовому порядку можливе за згодою сторін після укладення договору оренди шляхом підписання відповідної угоди; у разі зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору; випадках, закріплених у договорі, в томі числі, розірвання договору в односторонньому порядку.
Отже, законодавство встановлює, що розірвання договору в односторонньому порядку можливе лише тоді, коли це прямо передбачено у договорі оренди землі.
Наявність відповідної умови в договорі є вирішальною для розгляду справи. Відтак, сторони у договорі мають чітко визначити можливість розірвання договору в односторонньому порядку та механізм (процедуру) такого розірвання (шляхом підписання відповідної угоди, тощо). Таке визначення має бути чітким та недвозначним, закріплювати всі умови співпраці.
Разом з тим, абз. 2 п.7 договору оренди землі на який посилається позивач як на можливість розірвання договору в односторонньому порядку за її бажанням не містить чіткого визначення саме про можливість розірвання договору в односторонньому порядку та механізм (процедуру) такого розірвання. Натомість, зі змісту вказаного пункту очевидно, що для розірвання договору все ж таки потрібна згода відповідача, яку останній має надати, що на думку суду виключає можливість розірвання договору в односторонньому порядку без будь-яких додаткових умов. Попри це, п. 28 договору оренди містить чітке зазначення, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку без вагомих причин та рішення суду не допускається, при цьому в п. 27 договору визначено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін.
Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладенні договору.
Положеннями ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Тобто, для можливості розірвання договору в односторонньому порядку дане має бути чітко передбачено договором.
Крім того, згідно ст. 32 ЗУ » Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладеним між сторонами договором оренди землі не визначено можливості розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку та механізму (процедури) реалізації такого розірвання на підставі спірного третього речення абзацу другого п.7 договору оренди, який, в свою чергу може бути трактовано по різному та до випадків, в тому числі, коли між сторонами вже поновлено договір оренди строк дії якого закінчується через 15 років, при цьому п. 28 договору однозначно визначає неможливість розірвання договору в односторонньому порядку. 
       Відповідно до положень статті 15 Закону України «Про оренду землі» як в діючій редакції, так і в редакції на час укладення спірного договору оренди землі, істотними умовами договору оренди землі є: орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
З умов укладеного між сторонами договору оренди землі вбачається, що орендна плата за договором нараховується в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі, при цьому розрахунок з орендодавцем проводиться згідно з Додатком № 1 до договору до 1 грудня кожного року (п.8 договору) (а.с.11).
Відповідно до Додатку № 1 до договору оренди земельної ділянки орендна плата встановлена в натуральній та відробітковій формі, а саме: щорічний розмір плати в натуральній формі складає 2 500 кг зерна, 200 кг соняшника, крім того відробіткова плата становить, в тому числі, оранку та культивацію огороду до 0,6 га на сім`ю, які знаходяться на території Новов`язівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області (а.с.12).
Пунктом 9 договору оренди землі визначено, що розмір орендної плати переглядається раз на п`ять років або у разі зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, визначених законодавством, погіршення стану орендованої ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, в інших випадках, передбачених законом (а.с.11).
Як зазначалося вище, за положеннями ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду, при цьому на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору (ст. 32 ЗУ «Про оренду землі»).
Як на підставу для розірвання договору оренди землі позивач також посилалася на те, що отримуваний нею за договором розмір орендної плати є занадто низьким та підлягає перегляду, оскільки нормативна грошова оцінка земельної ділянки протягом 2015-2019 років змінювалася в сторону збільшення, однак орендна плата нараховувалася відповідачем, виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що діяла на момент укладення договору, що є порушенням умов такого.
Судом встановлено, що розмір орендної плати за вказаним договором встановлений у натуральній формі та складає 2 500 кг зерна, 200 кг соняшнику, в тому числі і у відробітковій формі (оранка, культивація огороду, послуги на поховання тощо).
       В матеріалах справи маються відомості про отримання позивачем орендної плати за 2015 – 2019 роки зерном та насінням соняшника (т.1 а.с. 55-87). 
З розрахунків, наведених стороною відповідача у відзиві на позов вбачається, що відповідно до відомостей сплати орендної плати позивач:
- у 2015 році отримала 1 500 кг пшениці, 1 000 кг ячменю та 200 кг соняшника, що на дату отримання було еквівалентно грошовій сумі у розмірі 9 210, 00 грн.;
- у 2016 році позивач отримала 1 500 кг ячменю, 1 000 кг пшениці та 200 кг соняшника, що на дату отримання було еквівалентно грошовій сумі у розмірі 8 919, 00 грн.;
- у 2017 році позивачка отримала 500 кг пшениці, 2 000 кг ячменю, 200 кг соняшнику, що на дату отримання було еквівалентно грошовій сумі в розмірі 9 855, 00 грн.;
- у 2018 році позивачка отримала 500 кг ячменю, 1 000 кг пшениці, 1 000 кг кукурудзи, 200 кг соняшника, що на дату отримання було еквівалентно грошовій сумі у розмірі 12 496, 00 грн.;
- у 2019 році позивачка отримала 2 000 кг пшениці, 500 кг кукурудзи, 200 кг соняшника, що на дату отримання було еквівалентно грошовій сумі у розмірі 10 958, 00 грн. (т.1 ас.50-54), при цьому за 2016 – 2019 роки були взяті ціни, що сформовані на підприємстві для реалізації продукції ТОВ «Лан», звіти про що маються в матеріалах справи (т.1 ас.88-97), а для розрахунку за 2015 рік були взяті ринкові ціни по Дніпропетровській області щодо реалізації соняшнику та зерна, оскільки в ТОВ «Лан» наявні звіти про рух продукції лише за 2016 рік.
       Жодних доказів на спростування вказаних доводів відповідача щодо розміру виплаченої орендної плати та порядку її нарахування, стороною позивача до суду не надано.
       Зазначення позивачем в позовній заяві про те, що орендна плата виплачувалась без врахування того, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки кожного року змінюється в сторону збільшення не знайшло свого підтвердження.
       Так, договором визначено, що розмір орендної плати становить 3 % від нормативної грошової оцінки землі.
       З наданих позивачем довідок про нормативно-грошову оцінку належної їй земельної ділянки з кадастровим номером 1225982500:01:001:0445 вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 1225982500:01:001:0445 становить:
- 2015 рік – 174 850, 65 грн.,
- 2016-2018 роки – 209 820, 78 грн.,
- 2019 рік – 212 064, 78 грн. (т.1 а.с.20-21).
       З огляду на дане орендна плата у натуральній формі повинна бути еквівалентною грошовим коштам в розмірі:
- 2015 рік – 5 245, 52 грн. (174 850, 65 х 3 %),
- 2016 рік – 6 294, 62 грн. (209 820, 78 х 3 %),
- 2017 рік - 6 294, 62 грн. (209 820, 78 х 3 %),
- 2018 рік - 6 294, 62 грн. (209 820, 78 х 3 %),
- 2019 рік - 6 361, 94 грн. (212 064, 78 х 3 %).
       Натомість, згідно розрахунків, наданих відповідачем, що містяться у відзиві на позовну заяву, позивач отримувала орендну плату в натуральній формі, яка в грошовому еквіваленті перевищувала вказані розміри (т.1 а.с.50-54).
       Надані позивачем відомості про нормативно-грошову оцінку її земельної ділянки відповідають відомостям, наданим з приводу даного і стороною відповідача по справі, які містяться на аркушах справи 98-101, при цьому, як вбачається з відзиву на позовну заяву розмір орендної плати за 2017, 2018 та 2019 роки розраховувався відповідачем, виходячи навіть з більшого розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а саме: 2017 рік – 216 839, 00 грн., 2018 рік - 216 839, 00 грн., 2019 рік – 216 604, 56 грн. (т.1 а.с.50-54).
       З огляду на дане є очевидним, що позивачем орендна плата за договором оренди сплачувалася у розмірі не меншому ніж 3 % від нормативної грошової оцінки її земельної ділянки, при цьому з урахуванням того, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки змінюється кожного року в сторону її збільшення. Стороною позивача не доведено, що оподаткування орендної плати військовим збором, який в свою чергу сплачує відповідач, призвело до виплати орендної плати у меншому розмірі ніж передбачено умовами договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Разом з тим, позивачем суду не надано будь-якого належного та допустимого доказу на підтвердження сплати їй відповідачем орендної плати за оспорюваним договором у розмірі меншому, ніж передбачено таким договором або з порушенням порядку проведення розрахунків за орендною платою, наприклад без врахування зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки тощо.
       Будь-яких альтернативних розрахунків розміру орендної плати, яка фактично отримувалася позивачкою за оспорюваним договором остання до суду не подавала, порядок розрахунку орендної плати, наведеної відповідачем у відзиві на позовну заяву не оспорювала та не спростовувала.
               Відповідно до п. 9 договору оренди земельної ділянки розмір орендної плати переглядається раз на п`ять років або у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, визначених законодавством, погіршення стану орендованої ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, в інших випадках, передбачених законом.
       Відтак, з вищенаведеного вбачається, що договором передбачено дві підстави для перегляду розміру орендної плати або перегляд раз на п`ять років, або за наявності певних умов, визначених договором.
       Як вбачається з заяви позивача від 07 листопада 2018 року та листа-вимоги від 20 червня 2019 року, остання в таких не ставила питання про зміну умов договору в частині розміру орендної плати, а просила розірвати договір оренди земельної ділянки на підставі п.7 оспорюваного договору, в тому числі з підстав наявності бажання самостійно обробляти власну земельну ділянку (т.1 а.с.15-22).
       З питанням щодо перегляду розміру орендної плати позивач звернулася до відповідача 20 листопада 2019 року, про що в матеріалах справи міститься відповідна заява, отримана відповідачем 02 грудня 2019 року (т.1 ас.18-19).
       Згідно ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.
       Відповідно до п. 25 Договору оренди землі зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди, спір розв`язується в судовому порядку (ас.11).
       Зміна договору здійснюється в такій самій формі, що й договір, який змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).
       Зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках встановлених договором або законом (ст. 651 ЦК України).
       Судом встановлено, що на протязі 2015-2019 років відповідач належним чином виконував умови договору, в тому числі, й щодо оранки та культивації належної позивачу присадибної земельної ділянки, на підтвердження чого надав до суду копії завдань трактористів та лімітно-забірних карток з яких вбачається, що трактористи ТОВ »Лан» отримували завдання на обробіток земельних ділянок (т.1 ас.102-144).
       Відсутність у вказаних документах безпосереднього підпису позивача з відміткою про те, що саме її ділянка була оброблена, зазначення ідентифікаційних ознак саме присадибної земельної ділянки позивача тощо, не свідчить про те, що такі документи не можуть бути доказами виконання вказаних робіт, в тому числі і на присадибній земельній ділянці позивача, оскільки відповідні завдання щодо оранки та культивації городів надавались трактористам ТОВ «Лан», при цьому порядок документального оформлення таких робіт визначається саме підприємством, а крім того такі документи не є документами суворої звітності та безумовно не передбачають наявність на останніх підпису позивачки. Позивач жодного разу не зверталася до відповідача з будь-якими претензіями щодо невиконання умов договору в цій частині, не йдеться про таке невиконання умов договору і в наявних матеріалах справи, заявах та листах, які позивачка направляла на адресу відповідача з приводу розірвання договору (т.1 а.с.15, 18, 22). 
       З огляду на встановлені фактичні обставини справи та положення чинного законодавства, суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам законності.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно тлумачив умови договору щодо можливості його розірвання в односторонньому порядку, підлягають відхиленню з огляду на наступне.
       Судом установлено, що спір між сторонами виник у зв`язку з різним розумінням і тлумаченням змісту пункту 7 договору оренди землі.
У пункті 7 укладеного сторонами договору оренди землі сторонами погоджено, що договір укладено на 15 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору письмово, або усно повідомити орендодавця про намір продовжити його дію. Крім того, орендар дає згоду на розірвання договору через кожні п`ять років, якщо в орендодавця виникла для цього потреба або бажання, але орендодавець повинен попередити орендаря не пізніше, як за 100 днів про свій намір. Якщо після закінчення дії договору (15 років) у сторін не виникає одна до одної претензій протягом трьох місяців, договір продовжується автоматично.
При цьому сторонами у пунктах 26-28 договору оренди земельної ділянки погоджено порядок припинення його дії.
Згідно з пунктом 26 договору оренди земельної ділянки дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря.
Відповідно до пункту 27 договору оренди земельної ділянки дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однією із сторін у наслідок невиконання іншою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення. Пошкодження орендованої ділянки, яке істотно перешкоджає її використання, а також з інших підстав, визначених законом.
Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку без вагомих причин та рішення суду не допускається (пункт 28 договору оренди земельної ділянки).
Вказане свідчить, що умовами укладеного сторонами договору оренди земельної ділянки не передбачено можливості його розірвання в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця. При цьому заперечення зі сторони орендаря свідчить, що останній не погоджується на розірвання, тобто відсутня взаємна згода сторін на розірвання цього договору.
Бажання позивача самостійно обробляти земельну ділянку не є окремою підставою, визначною законом або договором, для розірвання спірного договору оренди землі. Жодних інших окремих підстав як в сукупності, так і окремо, необхідних і достатніх для розірвання договору оренди землі, позивачем не наведено.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що абзац другий пункту 7 договору оренди земельної ділянки, на який посилається позивач як на можливість розірвання договору в односторонньому порядку, не містить чіткого визначення можливості розірвання договору в односторонньому порядку та механізму (процедури) такого розірвання. Натомість, зі змісту вказаного пункту очевидно, що для розірвання договору потрібна згода орендаря (відповідача у справі), яку останній має надати, що виключає можливість розірвання договору в односторонньому порядку. Крім того, пункт 28 договору містить імперативну норму про неможливість розірвання договору в односторонньому порядку.
Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 03 березня 2021 року у справі № 198/631/19 та 11 березня 2021 року у справі № 198/877/19.
При цьому Верховний Суд наголошує, що свобода договору не є абсолютною та безмежною, оскільки при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства, враховуючи, що не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини у випадках коли така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
Так, у частині третій статті 19 Закону України «Про оренду землі» визначено, що при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років.
Отже, Закон не допускає строк дії договору менший ніж 7 років.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ігнорував її пропозиції щодо зміни орендної плати, підлягають відхиленню, оскільки позивач не була позбавлена права звернутися до суду з позовом про зміну умов договору за наявності спору (тобто, за відсутності згоди відповідача на зміну умов договору). Стверджуючи, що відповідач уникає будь-яких пропозицій щодо перегляду орендної плати в сторону її збільшення, позивач належним способом захисту своїх прав мала би обрати звернення до суду з позовом про зобов`язання відповідача переглянути розмір орендної плати, а не про розірвання договору оренди землі. 
Доводи апеляційної скарги щодо неналежності поданих відповідачем доказів зводяться до переоцінки доказів, право на оцінку яких має лише суд, згідно вимог ст. 89 ЦПК України.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, - 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року—залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова