ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 квітня 2021 року           справа №360/5049/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Казначеєва Е.Г., Ястребової Л.В., секретаря судового засідання Тішевського В.В., позивача особисто, розглянув у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 р.  у справі  № 360/5049/20 (головуючий І інстанції суддя С.В. Борзаниця)   за позовом    ОСОБА_1   до   Головного управління Національної поліції в Луганській області    про  визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                      ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) 28.12.2020 року звернувся до суду з позовною заявою   до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність  відповідача щодо відмови  йому у не нарахуванні та не виплаті винагороди за період участі в антитерористичній операції у відповідності до Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції»;
- зобов`язати  відповідача  нарахувати та виплатити  йому винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 у відповідності до Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (а.с. 1-4).  
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі  № 360/5049/20  у  задоволенні  позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено (а.с 84-89). 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій   просив скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким задовольнити  позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на те, що відповідно до наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України  від 18.12.2014 № 103, від 17.11.2015 № 321, від 07.12.2015 № 341, від 03.06.2016 № 155дск, від 26.01.2017 № 26 дск, від 30.04.2018 № 120 дск та довідки Головного управління Національної поліції в Луганській області від 30.07.2020 № А-1287 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її  проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, він дійсно брав участь в антитерористичній операції на території Луганської області, забезпеченні її проведення в період з 11.06.2014 по 24.05.2016, з 03.01.2017 по 30.04.2018 року.
У спірний період виконував, працюючи у складі кримінальної поліції ГУПН в Луганській області, бойові розпорядження керівництва штабу антитерористичної операції щодо активізації проведення оперативних заходів, спрямованих на отримання та перевірку інформації про диверсійно-розвідувальні групи терористів, встановлення, документування та затримання терористів, виявлення та вилучення № схронів, № зброї терористів та зброї, що незаконно зберігається в зоні проведення АТО, тощо. 
В спірний період він неодноразово спільно з співробітниками іншої оперативної служби для встановлення та документування терористів, виїзжав на лінію зіткнення  з терористами в районі м. Попасна, м. Щастя, с. Светлічне Попаснянського району, де приймав участь при проведенні негласних розвідувальних заходах. Також вказує на те, що у спірний період ним виконувались доручення слідчих по кримінальних провадженнях на встановлення та документування терористів, які скоювали захоплення адміністративних будівель закладів на території Луганської області, терористів, які підірвали мости між м. Сєвєродонецьк та Лисичанськ Луганської області.
Посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач  надав відповідь на відзив, в якому просив скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та задовольнити вимоги позивача у повному обсязі, а саме стягнути з відповідача на його користь винагороду за участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016  в сумі 17458, 46 грн.
Позивач доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.
Відповідач надав заяву про проведення судового засідання без участі представника відповідача. 
За правилами ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Судами   першої   та апеляційної інстанцій встановлено, що     ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з 07.11.2015 по 15.08.2020 проходив службу в Національній поліції України (а.с. 6-7, 10, 11-12, 39).
За інформацією в довідці про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 30.07.2020 № А-1287, позивач дійсно в період з 11.06.2014 по 07.11.2015, з 07.11.2015 по 24.05.2016, з 03.01.2017 по 30.04.2018 брав участь в антитерористичній операції на території Луганської області, забезпечення її проведення, що також підтверджено довідкою Головного управління Національної поліції в Луганській області від 10.08.2020 № 2777/111/19-2020 (а.с. 13-14, 68-69, 73).
Ця інформація кореспондується з інформацією, зазначеною у витягах з наказів Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 18.12.2014 № 103, від 17.11.2015 № 321, 07.12.2015 № 341, від 03.06.2016 № 155дск, а також у архівному витязі від 15.01.2020  № 179/1/588 (а.с. 45-55, 70-71).
З копії з  витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 18.12.2014 № 103 вбачаєтья: визначено вважати такими, що перебувають у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганських областей, забезпечені її проведення, з метою виконання службових завдань, працівників Головного управління МВС України у Луганській області, зокрема позивача (а.с. 45-47).
Витяг з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 03.06.2016 № 155дск свідчить, що визначено вважати такими, що вибули зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганських областей, забезпечені її проведення, в тому числі і позивача (а.с. 54-55).
Довідками Головного управління Національної поліції в Луганській області від 02.09.2020 № 706/111/22-2020, від 02.09.2020 № 707/111/22-2020, від 19.01.2021 № 46/111/22-2020 підтверджено, що позивачу не була виплачена винагорода за безпосередню участь в АТО за спірний період (а.с. 15-16, 44).
У витязі з наказу ГУНП в Луганській області від 11.08.2020 № 923 о/с про звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), вк5азано, що позивача звільнено зі служби в поліції з виплатою одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 26 діб, встановлено відсоток премії за серпень 2020 року 79,89 %; винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції за спірний період з 07.11.2015 по 20.01.2016 позивачу не сплачувалася (а.с. 10, 67).
Позивач, вважаючи, що відповідачем безпідставно не нараховано та не виплачено йому  винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з  07.11.2015 по 20.01.2016, звернувся до суду з цим позовом.
Спірним питанням у цій справі є  наявність підстав для нарахування та виплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог з огляду на наступне.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України “Про боротьбу з тероризмом” від 20 березня 2003 року № 638-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 638-VI) встановлено, що антитерористична операція -  комплекс   скоординованих спеціальних  заходів,  спрямованих на попередження, запобігання та припинення   терористичної   діяльності,   звільнення  заручників, забезпечення    безпеки    населення,   знешкодження   терористів, мінімізацію  наслідків  терористичної  діяльності.
За змістом статті 5 Закону № 638-VI Міністерство внутрішніх справ  України  здійснює  боротьбу  з тероризмом  шляхом запобігання,  виявлення та припинення злочинів, вчинених  з  терористичною метою, розслідування яких віднесене законодавством України  до  компетенції органів внутрішніх справ; надає Антитерористичному  центру  при  Службі   безпеки України необхідні сили і засоби; забезпечує їх ефективне використання під час проведення антитерористичних операцій.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 158 від 04 червня 2014 року “Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету” (що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою військовослужбовцям, у тому числі строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям) льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації Національної гвардії і Державної прикордонної служби, водіям автотранспортних засобів Національної гвардії і Державної прикордонної служби починаючи з 01 травня 2014 року виплачується винагорода в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення та заробітної плати, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць.
У відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України “Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій” від 31 січня 2015 року № 24, в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення. Розмір винагороди визначається виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії та повинен становити не менш як 3000 гривень на місяць. У разі коли військовослужбовець, особа рядового або начальницького складу, що брали безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця, розмір винагороди визначається пропорційно дням участі виходячи з її розміру, що становить не менш як 3000 гривень. Винагорода військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу виплачується також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я після отриманих під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду поранень (контузії, травми, каліцтва).
Згідно з пунктом 2 вказаної постанови військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам виплачуються додаткові винагороди за виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.
Пунктом 3 вказаної постанови затверджено розмір винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду згідно з додатком 1, розмір додаткових винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам за виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду згідно з додатком 2.
За змістом пункту 6 постанови визнано таким, що втратив чинність, пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України “Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету” від 4 червня 2014 року № 158 (Офіційний вісник України, 2014 року, № 46, стаття 1211) у частині виплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу винагороди в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш як 3000 гривень, у розрахунку на місяць.
Наказом Міністерства оборони України “Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій” від 02 лютого 2015 року № 49, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 лютого 2015 р. за № 135/26580, затверджено Порядок та умови виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.
Пунктом 4 розділу І Порядку встановлено, що виплата винагород та додаткових винагород здійснюється військовослужбовцям за місцем проходження служби на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій), керівництва військових формувань та органів державної влади. Командирам (начальникам) військових частин (закладів, установ, організацій) - наказами вищих командирів (начальників, керівників).
Виплата винагород військовослужбовцям згідно з пунктом 6 розділу 1 даного Порядку здійснюється за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, визначених додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України “Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій” від 31 січня 2015 року № 24.
Пунктами 1, 2, 3, 7 розділу ІІ вказаного Порядку передбачено, що військовослужбовцям (крім резервістів) у період мобілізації (у тому числі часткової) або з моменту введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або закінчення (скасування) воєнного стану, у період проведення АТО за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою виплачується винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення. Розмір винагороди визначається, виходячи з розміру посадового окладу (у тому числі посадового окладу за посадою, до тимчасового виконання обов`язків (завдань) за якою допущено військовослужбовця), окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії, та повинен становити не менш як 3000 гривень на місяць. У разі участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця розмір винагороди визначається пропорційно дням участі, виходячи з її розміру, що становить не менш як 3000 гривень. Винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у п. 1 цього розділу, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу АТО).
Безпосередня участь у відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою підтверджується журналом бойових дій (журналом ведення оперативної обстановки), бойовим донесенням (підсумковим, терміновим та позатерміновим), рапортом керівника підрозділу, який виконував завдання. Крім того, підтвердними документами є бойовий наказ командира військової частини для виконання поставлених завдань охорони об`єктів (несення служби на блокпостах, звільнення об`єктів, які захоплені, тощо), письмовий наказ командира військової частини, який виконував завдання, запис у книзі прикордонної служби підрозділу охорони державного кордону про виконання завдань прикордонними нарядами щодо відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою, постова відомість під час охорони об`єкта (блокпоста, базового табору, складу ракетно-артилерійського озброєння, польового парку тощо), де визначені особовий склад, який залучається до охорони, час, місце, порядок виконання завдань, книга служби нарядів та подій, що відбувалися.
З 21.01.2016 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» пункті 1 якої встановлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Генеральної прокуратури України, особам рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень.
Розміри винагороди визначаються пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції виплачується тільки за час фактичної участі у відповідних заходах, які зазначені у пункті 1 додатку 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій».
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Порядку № 49 військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов: залучені до проведення АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України); перебувають у районі проведення АТО.
Проаналізувавши вищенаведені правові норми, колегія суддів зазначає, що винагорода за безпосередню участь в АТО виплачується не за весь час залучення особи до складу сил та засобів АТО, а тільки за час фактичної участі цієї особи у відповідних заходах.
Так, зарахування особи до списку осіб, що безпосередньо беруть участь у проведенні антитерористичних операцій, здійснюється на підставі відповідних наказів командирів (штабу АТО), в яких зазначається про дату початку такої участі та дату фактичного завершення такої участі. В подальшому, на підставі вмотивованого рапорту керівника структурного підрозділу, де проходить службу особа, Головним управлінням МВС України в області видається відповідний наказ, який, в свою чергу, є підставою для нарахування грошової винагороди особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, призначеної за безпосередню участь у проведенні АТО.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції на посаді начальника управління протидії наркозлочинності ГУНП в Луганській області з 07.11.2015 по 15.08.2020.
Докази на підтвердження фактичної участі позивача у проведенні антитерористичної операції в матеріалах справи відсутні.
Відповідачем надані звернення ГУНП в Луганській області, у відповідях на які зазначено, що будь-яка інформація та докази, які б свідчили про те, що позивач виконував завдання керівництва штабу АТО, і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції у період з 07.11.2015 по 20.01.2016 відсутні (а.с. 40-43).
Суд вважає, що виконання позивачем службових обов`язків у містах, які відносяться до зони проведення АТО, не свідчить про виконання позивачем конкретних завдань, пов`язаних з його безпосередньою участю в проведенні АТО.
Колегія суддів відзначає, що вказаний позивачем період часу з 07.11.2015 по 20.01.2016   є загальним періодом, що визначає участь позивача в проведенні антитерористичної операції.
Однією з обов`язкових умов для визнання військовослужбовця таким, що бере безпосередню фактичну участь у відповідних заходах в АТО, є перебування такої особи у підпорядкуванні (виконання завдань) керівництва штабу АТО.
Така фактична участь осіб в антитерористичній операції має бути підтверджена наказом командира штабу АТО.
Наданими відповідачем доказами підтверджується, що керівництвом ГУНП в Луганській області не видавались накази про залучення позивача до виконання заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою тощо.
Відсутність відповідних наказів про залучення позивача до безпосередньої участі у виконанні заходів АТО у період з 07.11.2015 по 20.01.2016 унеможливлює вирішення питання про нарахування позивачу винагороди за безпосередню участь в АТО за визначений період.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 812/860/17, від 20 грудня 2019 року у справі № 360/3453/19, від 24 січня 2020 року у справі № 812/1487/17, від 06 лютого 2020 року у справі № 812/793/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 360/2447/19, від 20 березня 2020 року у справі № 360/3264/18, від 24 квітня 2020 року у справі № 812/1511/17, від 29 травня 2020 року у справі 360/2138/19, від 24 вересня 2020 року у справі № 1240/2008/18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої  інстанції та не приймаються судом в якості належних.
Щодо посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то суд зауважує, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 317 КАС України).
Частиною 1 ст. 77 КАС України окреслено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене,   суд апеляційної інстанції     погоджує висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог.
Згідно п.41 висновку №м11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції   правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи   апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги   та   скасування   рішення суду   не   вбачається.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,  
                                                                                            
                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну   скаргу   ОСОБА_1  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 р.   - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 р.  у справі  № 360/5049/20 -залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення..
Повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року.

Колегія суддів:                                                                                                 Г.М.Міронова 

                                                                                                                                    Е.Г. Казначеєв

                                                                                                                                   Л.В. Ястребова