ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/20812/18
адміністративне провадження № К/9901/28655/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року (судді Мельничук В.П., Лічевецький І.О., Оксененко О.М.) у справі № 640/20812/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Одеській області, Національної поліції України про визнання протиправним та скасування рішень, стягнення грошових коштів,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У грудні 2018 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції України в Одеській області (далі - ГУНП в Одеській області, відповідач-1), Національної поліції України (далі - Національна поліція, відповідач-2), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення тимчасово виконуючого обов`язки начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області Раковець О.М. від 13 серпня 2018 року № 14/К-603;
- визнати протиправним та скасувати рішення начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області Голубенко Д.І. від 10 вересня 2018 року № 14/К-650;
- визнати протиправним та скасувати рішення начальника департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції Іванченка В.В. від 16 листопада 2018 року № К-567/29/2-01-2018;
- стягнути з ГУНП в Одеській області на його користь компенсацію за невикористані дні відпустки (2016-2017 роки) у розмірі 11666 гривень 67 копійок;
- стягнути з ГУНП в Одеській області на його користь грошові кошти за нарахування премії та індексації у мінусовому значенні у розмірі 1575 гривень 64 копійок;
- стягнути з ГУНП в Одеській області на його користь грошові кошти за затримку видачі трудової книжки та здійснення фактичного розрахунку у розмірі 2666 гривень 40 копійок;
- стягнути з ГУНП в Одеській області на його користь недораховану суму заробітної плати у розмірі 9678 гривень 27 копійок;
- стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3000 гривень.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що не отримував грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2016- 2017 роки, яка, в свою чергу, є альтернативною реалізацією права на відпочинок; не отримував у повному розмірі заробітну плату, зокрема премії, з огляду на що йому завдано моральної шкоди, а також вказує на протиправність рішень, прийнятих відповідачами, за наслідком розгляду його звернень з проханням виплатити компенсацію за невикористані щорічні відпустки у період з 31 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення з ГУНП в Одеській області на його користь грошових коштів за затримку видачі трудової книжки та здійснення фактичного розрахунку у розмірі 2666 гривень 40 копійок залишено без розгляду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ГУНП в Одеській області на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2016- 2017 роки в кількості 35 календарних днів, що дорівнює 10745 гривням (десять тисяч сімсот сорок п`ять).
Зазначене рішення мотивоване тим, що нормами Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) і Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок № 260), не врегульовано питання компенсації поліцейському невикористаної частини відпустки за минулі роки, а тому при вирішенні даного питання підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України, Закону України від 15 листопада 1996 року №   504/96-ВР «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. За таких обставин, вимоги частини 10 статті 93 Закону № 580-VIII та пункт 8 розділу III Порядку № 260 необхідно розуміти як право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у частині вимог, які були судом задоволені, відповідач - ГУНП в Одеській області звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою.
У свою чергу, Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 23 вересня 2020 року скасував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року та прийняв нове, яким в задоволенні позову в указаній частині відмовив.
Таке рішення апеляційний суд мотивував тим, що обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпустку є визначена кількість днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення, який позивачем не був оскаржений. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому до спірних правовідносин застосовуються норми Кодексу законів про працю України, відповідно до яких всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Такі висновки суду апеляційної інстанції зроблені з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
На постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року.
Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції позивач зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Зокрема, скаржник вказує на неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 826/8185/18, де Суд зазначив, що враховуючи не врегулювання положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 260 питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, Закону України від 15 листопада 1996 року №   504/96-ВР «Про відпустки» та постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. 
При цьому скаржник зауважує на неоднаковості застосування Верховним Судом наведених норм матеріального права, оскільки в постанові, на яку в оскаржуваному рішенні посилається Шостий апеляційний адміністративний суд, суд касаційної інстанції зробив протилежний, аніж у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №   826/8185/18, висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. З огляду на це, скаржник вбачає необхідність у передачі даної справи на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду.
Ухвалою від 20 листопада 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Від ГУНП в Одеській області та Національної поліції надійшли відзиви на касаційну скаргу, у яких відповідачі просять скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки вважають, що судом апеляційної інстанції правомірно та обґрунтовано застосовано позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18, так як дана постанова прийнята в часі пізніше, аніж постанова Верховного Суду, на яку посилається скаржник.
У свою чергу, позивачем до суду подано письмові пояснення, у яких він звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19 відступив від висновку, сформованого в судових рішеннях у справах № 818/1276/17, № 820/5122/17, № 808/2122/18, № 825/1038/16 і погодився з висновком, викладеним у постанові від 23 жовтня 20109 року у справі № 816/8185/18.
Ухвалою від 26 травня 2021 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Відповідно до наказу ГУНП в Одеській області від 31 жовтня 2016 року № 1162 о/с «По особовому складу» відповідно до статті 56 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 прийнято на службу та призначено з установленням посадових окладів згідно зі штатним розписом з 31 жовтня 2016 року слідчим відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Київського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника старшого лейтенанта поліції Вєлєвої С.І. , установивши посадовий оклад у розмірі 2400 гривень, закріпивши спеціальний жетон з індивідуальним номером (0064502), присвоївши спеціальне звання «рядовий поліції».
Відповідно до наказу ГУНП в Одеській області від 22 лютого 2017 року №306 о/с «По особовому складу» відповідно до пункту 2 частини шостої статті 73 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції з 28 лютого 2017 року за пунктом 5 частини першої статті 77 (через службову невідповідність) рядового поліції ОСОБА_1 (0064502), слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Київського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області, виплативши грошову компенсацію за 05 діб невикористаної чергової відпустки за період роботи з 01 січня 2017 року по день звільнення.
Вислуга років на день звільнення для виплати надбавки за вислугу років складає 03   місяці 27 днів.
Відповідно до наказу ГУНП в Одеській області від 25 липня 2017 року № 1202 о/с «По особовому складу», на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року, винесеної у справі № 815/1827/17, скасовано наказ в частині звільнення зі служби в поліції рядового поліції ОСОБА_1 (0064502), слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Київського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області. Поновлено рядового поліції ОСОБА_1 (0064522) на службі в поліції на посаді слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Київського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника старшого лейтенанта поліції Вєлєвої С.І. , відрахувавши з грошового забезпечення компенсацію за 05 діб невикористаної чергової відпустки за 2017 рік, сплативши грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі - 6476 грн. Після набрання законної сили постанови Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року, винесеної у справі № 815/1827/17 сплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01 березня по 06   червня 2017 року в сумі 28   099,26 грн, з урахуванням раніше виплаченої суми.
Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 11 грудня 2017 року № 1885 о/с «Про особовому складу» рядового поліції ОСОБА_1 призначено слідчим відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Київського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області, установивши посадовий оклад 2400 гривень, звільнивши з цієї ж посади, на якій перебував на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника старшого лейтенанта поліції Вєлєвої С.І .
На підставі наказу ГУНП в Одеській області від 04 червня 2018 року № 779 о/с «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0064502), слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Київського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області, з 04 червня 2018 року, сплативши грошову компенсацію за 12 діб невикористаної чергової відпустки за період з 01 січня 2018 року по день звільнення. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні для виплати набавки за вислугу років складає - 1 рік 07 місяців 03 днів.
Трудову книжку та остаточний розрахунок позивач отримав 12 червня 2018 року.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Приписами частин першої та другої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Верховний Суд, надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, визначених статтею 341 КАС України, виходить з такого.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Відповідно до частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 24 Закону України від 15   листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки».
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII).
Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №   580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Системний аналіз наведених законодавчих приписів свідчить, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. При цьому, як свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, зокрема: поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Тобто, законодавець не виключає випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, а навпаки, закріплює право поліцейського використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, з нормативного тлумачення наведених правових норм висновується, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже в протилежному випадку - це суперечитиме суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.
Відтак, з огляду на неврегулювання приписами Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин було застосовано Верховним Судом, зокрема у постановах від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19, від 11 лютого 2021 року у справі №   160/13220/19, від 31 березня 2021 року у справі    № 320/3843/20, від 31 березня 2021 року у справі № № 200/9828/19-а і Суд не знаходить підстав для відступу від цих правових висновків.
Понад те, Верховний Суд звертає увагу, що постановою Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі №   160/10875/19 здійснено відступ від правового висновку Верховного Суду, сформованого в судових рішеннях у справах № 818/1276/17, №   820/5122/17, № 808/2122/18, № 825/1038/16 та висловлено позицію, що правильним є правовий висновок, який було викладено у постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 826/8185/18.
Таким чином, правова позиція у справі № 826/8185/18, на застосуванні якої наполягає позивач у касаційній скарзі, вже визначена правильною. 
Зважаючи на це, підстави для передачі справи на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду відсутні.
В силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проте, як слідує з постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року, цим судом зроблено неправильне застосування норм матеріального права та всупереч правовій позиції Верховного Суду. 
Тож ураховуючи, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, висновок суду апеляційної інстанції про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у цій частині є помилковим. 
Як установлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічних основних оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 5 діб і за 2017 рік - 30 діб. Однак відповідач протиправно не виплатив ОСОБА_1 компенсацію за ці дні невикористаних відпусток. 
Касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди скаржника із здійсненим судом першої інстанції розрахунком суми, що підлягає виплаті як компенсація за вказаний період, тому Верховний Суд не перевіряє правильність такого розрахунку. 
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції по своїй суті є правильним. У свою чергу, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого помилково скасував законне рішення суду першої інстанції.
Відповідно до правил статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи, Суд уважає за необхідне скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 352, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 640/812/18 скасувати, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк