Номер провадження: 22-ц/813/2935/21 
Номер справи місцевого суду: 522/17214/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
До Приморського районного суду м. Одеси 10.10.2019 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , згідно якого позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти в твердій грошовій сумі на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5 000 грн. на місяць.
В обґрунтування позовних вимог вказувала що вона, ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 15.11.2003 року. Від шлюбу у них є спільний неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилалась на те, що дитина перебуває на її утримання та постійно проживає разом з нею за місцем її реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . Вказувала, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, а тому змушена звернутись до суду з дійсним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що правом на подання позову про стягнення аліментів на дитину може скористатися той з батьків, разом з яким проживає дитина. Судом першої інстанції зазначено, що з боку позивачки не доведено належними та достовірними доказами ті обставини, на які вона посилається у позові, а в свою чергу, відповідачем спростовані доводи позовної заяви, та доведено, що дитина постійно проживає разом із батьком та знаходиться на його утриманні. З огляду на зазначене. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 19.08.2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Відповідно до якої просила суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року, та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт в обґрунтування поданої скарги зазначає, що фактично згідно оскаржуваного рішення судом першої інстанції було встановлено, що на початку листопада місяця 2019 року відповідач разом зі своїм сином переїхали на постійне місце проживання в іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 і проживають в ній до сьогоднішнього дня.
Однак ОСОБА_1 зазначає, що це було здійснено без її згоди, у зв`язку з чим вона була змушена звернутися до правоохоронних органів та суду, що вбачається з матеріалів справи.
З огляду на вказане, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції що 08.11.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з повідомленням про те. що ОСОБА_2 забрав без згоди та дозволу ОСОБА_1 її дитину – ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у невідомому напрямку та невідомої адреси.
За даними обставинами 14.02.2020 року було відкрите кримінальне провадження №12020162500000303, на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси про внесення відомостей в єдиний реєстр, щодо скоєння кримінального правопорушення по заяві ОСОБА_1 ЖЄО 2425.
Позивачка зазначає, що даний час досудове розслідування за даним кримінальним провадженням триває.
Також, вказує те, що 18.02.2020 року в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини у батька і передачі дитини матері. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2020 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відібрання дитини у батька і передачі дитини матері передано на розгляд до Арцизького районного суду Одеської області. Арцизким районним Судом Одеської області цивільну справу № 522/2777/20 призначено до судового розгляду на 20.08.2020 року.
ОСОБА_1 наголошує на тому, що відповідач шляхом зміни місця постійного проживання свого сина без погодження із позивачкою, а саме протиправного відібрання дитини і вивезення неповнолітнього у раніше невідомому напрямі, фактично усунув ОСОБА_1 від реалізації її батьківських прав, що в свою чергу унеможливлює належне виконання батьківських обов`язків з її боку.
Позивачка в обґрунтування доводів апеляційної скарги також посилається, відповідно, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 року у справі № 522/16201/19, яке змінено постановою Одеського апеляційного суду від 14.05.2020 року шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду фрази «дитина після розірвання шлюбу залишається на вихованні у батька».
Враховуючи наведені обставини, апелянт вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та надано неналежну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі.
ОСОБА_1 також зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права. оскільки вбачається об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи за кримінальним провадженням №12020162500000303 та цивільної справи № 522/2777/20 і набрання законної сили відповідними судовими рішеннями.
Апелянт звертає увагу колегії суддів, що під час ухвалення рішення вбачається порушення судом першої інстанції ст.ст. 263, 264 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
12 березня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Ухвалою від 13.05.2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в судове засідання.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що 15 листопада 2003 р. було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що був зареєстрований Острівненською сільською радою Арцизького району Одеської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №05 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 .
Шлюб розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 року по справі №522/16201/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Від шлюбу подружжя мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судом встановлено, що до початку листопада 2019 року ОСОБА_2 разом із позивачкою та сином проживали у квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , сім`я знаходилася на утриманні чоловіка.
У зв`язку з тим, що сімейне життя у подружжя не склалося відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.
На початку листопада 2019 року відповідач разом зі своїм сином переїхали на постійне місце проживання в іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , і проживають в ній до сьогоднішнього дня. На підтвердження вказаних обставин у матеріалах справи міститься витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.10.2019 року та довідка (виписки з домової книги про склад сім`ї і реєстрацію) від 10.02.2020 за вих. №7/20. Також вказані обставини були підтверджені показаннями свідків допитаних у суді першої інстанції: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Судом встановлено, що доглядають за дитиною, займаються його вихованням та розвитком батько дитини - ОСОБА_2 та бабуся - ОСОБА_7 . Дитина відвідує Одеський дошкільний навчальний заклад №48. З характеристики на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 29.01.2020 №01-19/10, складеної вихователем дитини у дошкільному навчальному закладі вбачається, що в дошкільний заклад дитину приводять і забирають батько та бабуся. За період перебування дитини в дошкільному закладі матір дитини ОСОБА_1 ніхто з працівників закладу та батьків групи, де знаходиться хлопчик, не бачив і не чув. Відповідач регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами сина, займається його розвитком, та оплачує утримання сина в дошкільному закладі, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями про сплату батьківської плати за відвідування дошкільного навчального закладу
Із наданих до суду довідок вбачається, що відповідач ОСОБА_2 працює у ТОВ «МІТРІДАТ ОДЕСА» з 04.05.2017 року по теперішній час, займає посаду Голови ради директорів та має стабільний дохід.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 року встановлено, що дитина проживає разом з батьком та після розірвання шлюбу залишається на вихованні у батька, такі позовні вимоги були визнані у повному обсязі ОСОБА_1 . Рішення суду набрало законної сили 09.01.2020 року. Відтак, вказані обставини не підлягають доказуванню.
Постановою Одеського апеляційного суду від 14.05.2020 року Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу – змінено, шляхом виключення з мотивувальної частині рішення суду фрази «дитина після розірвання шлюбу залишається на вихованні у батька».
Як вбачається з Єдиного Державного реєстру судових рішень рішенням Арцизького районного суду від 20 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору по справі - служби у справах дітей Одеської міської ради про відібрання дитини у батька і передачі дитини матері – відмовлено повністю. Рішення суду набрало законної сили 22.09.2020 року та в апеляційному порядку оскаржено не було.
Відповідним рішенням суду було встановлено, що дитина відвідує Одеський дошкільний навчальний заклад № 48, син батьком забезпечений рівнем життя, необхідним для його розвитку. Відповідач ОСОБА_2 офіційно працевлаштований та має стабільний заробіток.
Також рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2020 року, встановлено, що місце проживання дитини не визначалось, дитина проживає зі своїм батьком.

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
П. п. 3, 4 ч. 1ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України  сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при чому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні ( у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.
Згідно зі статтями 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Аналізуючи вказані положення законодавства, суд приходить висновку, що правом на подання позову про стягнення аліментів на дитину може скористатися той з батьків, разом з яким проживає дитина.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до апеляційної скарги ОСОБА_1 не заперечує факт проживання дитини на даний момент з батьком за адресою: АДРЕСА_2 , проте без її згоди, що у свою чергу унеможливлює належне виконання нею батьківських обов`язків.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних для нього процесуальних наслідків. 
Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів дійшла висновку, що з боку позивачки не доведено належними та достовірними докази ті обставини, на які остання посилається як позові атак і в апеляційній скарзі. Крім того, ОСОБА_1 самостійно в апеляційній скарзі зазначається, що дитина на даний момент проживає разом із батьком та знаходиться на його утриманні.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 .
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не спростовують висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено з дотриманням вимог процесуального права. У зв`язку з зазначеним, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів у задоволенні апеляційної скарги відмовила, судові витрати за її подання відшкодуванню на користь апелянта не відповідають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                                                О. В. Князюк
Судді:                                                                  А. П. Заїкін
С.О. Погорєлова