ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/2012/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 р. (суддя Жук Р.В., повне судове рішення складено 01.09.2020 р.) в справі № 340/2012/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (далі – УСБУ) про визнання  протиправною бездіяльності  щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 16.04.2019 р. по 22.06.2020 р., зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 16.04.2019 р. по 22.05.2020 р. в розмірі 162  170,82 грн.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 р. позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність УСБУ в Кіровоградській області  щодо не нарахування та невиплати  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в період з 16.04.2019 р. по 22.05.2020 р., зобов`язано УСБУ в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час  затримки розрахунку при звільненні в період з 16.04.2019 р. по 22.05.2020 р. в сумі 162  170,82 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
          Апелянт вказує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача стосовно відсутності у відповідача бюджетних асигнувань на виплату позивачу як індексації грошового забезпечення, так й компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій. При цьому  з часу набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі № 620/4218/18 з 01.01.2020 р. керівництвом СБУ прийнято рішення про виплату такої компенсації військовослужбовцям. При цьому на виконання судового рішення відповідачем виплачено позивача таку компенсацію (22.05.2020 р.).
          Вважає, що оскільки в контексті спірних правовідносин відсутня вина відповідача у невиплаті компенсації в день звільнення, відсутні підстави для застосування приписів статті 117 КЗпП.
          Крім того, судом першої інстанції не врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26.05.2019 р. в справі № 761/9584/15-ц, стосовно не співмірності та непропорційності заявленої суми  із сумами, виплата яких відбулась із порушенням строків.
          У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.
          Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в органах Служби безпеки України на різних посадах в Управлінні СБУ в Кіровоградській області з 22.08.2003 року по 03.08.2017 року.
В зв`язку із неотриманням у день звільнення грошової (вихідної) допомоги 11.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду щодо зобов`язання відповідача виплатити одноразову грошову допомогу.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.11.2018 року, яке набрало законної сили 08.02.2019 року, позов задоволено та зобов`язано Управлінні СБУ в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні.
15.04.2019 року УСБУ в Кіровоградській області виплатило позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 92 385,34 грн. 
Відповідно до рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 року, яке набрало законної сили 16.01.2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з УСБУ в Кіровоградській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 250 114,20 грн. 
11.03.2020 року УСБУ в Кіровоградській області виплатило позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 250 114,20 грн. 
У зв`язку із невиплатою в день звільнення індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01.10.2014 року по 24.04.2017 року та компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік в грудні 2019 року позивач звернувся із позовом до Кіровоградського окружного адміністративного суду, щодо визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання Управління СБ України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити вказані кошти.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року, яке набрало законної сили 15.04.2020 року, позовні вимоги задоволено частково, визнано бездіяльність Управління СБ України в Кіровоградській області протиправною та зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.10.2014 року по 24.04.2017 та компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік.
22 травня 2020 року УСБУ в Кіровоградській області виплатило позивачу компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки в сумі 17 507,88 грн. та індексацію грошового забезпечення в сумі 3 352,49 грн. 
З метою вжиття заходів досудового врегулювання спірних питань щодо не виплати УСБУ в Кіровоградській області середнього заробітку за весь час затримки розрахунку позивач 26 травня 2020 року звернувся до УСБУ в Кіровоградській області із заявою щодо  виконання норм ст. ст. 116,117 Кодексу законів про працю України.
УСБУ в Кіровоградській області листом від 15.06.2020 року №61/Д-168/17 повідомило, що  Кодекс законів про працю України  не поширюється на випадки здійснення належних виплат при звільненні військовослужбовців СБУ з військової служби, а тому підстави для виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку відсутні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  не проведення з вини відповідача виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При обчислення суми середнього заробітку, що має бути стягнута на користь позивача, суд першої інстанції застосував середнє грошове забезпечення, розмір якого встановлений рішеннями Кіровоградського окружного адміністративного суду №1140/2513/18 та №340/1324/19, які набрали законної сили, на рівні 403,41 грн.
Суд першої інстанції вважав, що час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 року у справі №340/1324/19 починається з 16.04.2019 року та закінчується  21.05.2020 р., оскільки 22.05.2020 р. перераховано відповідачем позивачу компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки в сумі 17 507,88 грн. та індексацію грошового забезпечення в сумі 3 352,49 грн., отже час затримки розрахунку при звільненні складає 402 дні, а тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, на думку суду першої інстанції, складає 162 170,82 грн. (403,41 х 402).
Суд  погоджується з рішенням суду першої інстанції  про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,  проте  вважає  за  необхідне змінити суму, що стягнута на користь позивача.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом  в органах Служби безпеки України на різних посадах в УСБУ в Кіровоградській області з 22.08.2003 р.  по 03.08.2017 р.
При звільненні позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 р. в справі №340/3258/19, яке набрало законної сили 15.04.2020 р., визнано протиправною бездіяльність УСБ України в Кіровоградській області, зобов`язано УСБУ в Кіровоградській області  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.10.2014 р.  по 24.04.2017 р. та компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік.
УСБУ в Кіровоградській області 22.05.2020 р.  виплачено позивачу компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки в сумі 17 507,88 грн. та індексацію грошового забезпечення в сумі 3 352,49 грн. 
Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання права військовослужбовця на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення індексації грошового забезпечення  та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі – Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю суд  виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби  в Службі безпеки України, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення  КЗпП  (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі  статтею 117 КЗпП  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України  є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, на які мав право позивач, повинні бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби.  Факт не виплати такої індексації та компенсації в установлений строк, що  підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені  статтею 117 КЗпП України.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
В цій справі позивач звільнений із військової служби 03.08.2017 р.
Рішення суду про стягнення на користь позивача компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення фактично виконано відповідачем  22.05.2020 р.
Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого  статтею 116 КЗпП.
Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач  має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень  статті 117 КЗпП України.
Згідно з частиною другою   статті  24 Закону № 2011-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення  за період з 04.08.2017 р. по 21.05.2020 р. 
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі – Порядок № 100).
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи приведені положення Порядку № 100 судом першої інстанції правильно розраховано суму середнього заробітку за зазначений період  в розмірі 162 170,82 грн.  (403,41 – розмір середньоденного грошового забезпечення х 402 – кількість днів затримки).   
Суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, в іншому розмірі, ніж визначено судом першої інстанції, а саме у розмірі 20 860,37 грн.
При цьому суд враховує наявність спорів між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, які вирішувалися судом, виконання судових рішень, за якими відповідачем донараховано та сплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення в розмірі 3  352,49 грн. та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в розмірі 17 507,88 грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.
З наведених підстав суд  доходить до висновку, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу є розмір, який дорівнює сумі, що не була виплачена позивачу у день звільнення, тобто 20 860,37  грн.
Суд зауважує, що визначений судом першої інстанції  розмір  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 162 170,82 грн. неможливо визнати обґрунтованим, особливо з врахуванням наявності судового спору про власне право позивача на отримання індексації та компенсації. 
З урахуванням викладеного суд  дійшов висновку, що  не доведеними є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  що є підставою для зміни судового рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за  правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України  розглядаються за правилами загального позовного провадження,  судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку,  крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,  315,   317, 321,   322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 р. в справі № 340/2012/20 задовольнити частково.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 р. в справі № 340/2012/20  за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії змінити.
В абзаці третьому  резолютивної частини рішення цифри та слова « 162170,82 грн. (сто шістдесят дві тисячі сто сімдесят гривень вісімдесят дві копійки)» замінити цифрами та словами   « 20 860,37  грн. (двадцять  тисяч вісімсот шістдесят  грн. 37 коп.)».
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 24.05.2021 р.  та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 24.05.2021 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко