Номер провадження: 22-ц/813/3275/21 
Номер справи місцевого суду: 522/8350/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.05.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Сегеди О.М., повний текст складено 07 лютого 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Військової академії (м. Одеса) про визнання недійсним рішення та поновлення на квартирному обліку,-

В С Т А Н О В И В:
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Військової академії (м. Одеса) про визнання недійсним рішення та поновлення на квартирному обліку. 
В обґрунтування свого позову зазначив, що 20 вересня 2018 року відповідно до наказу начальника Військової академії (м. Одеса) № 69-РС від 20 вересня 2019 року, він був звільнений з лав Збройних сил України в запас за пп. «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Після його звільнення, рішенням житлової комісії Військової академії (м. Одеса) №64 від 28 вересня 2018 року він був знятий з квартирного обліку, хоча мав статус ветерана військової служби, його вислуга років у Збройних силах України становить 25 календарних років, пільгова - 1 рік 9 місяців. Вказував, що з 10 грудня 2004 року він з сім`єю перебував на квартирному обліку в загальних списках черговості Одеського гарнізону, а з 12 березня 2005 року - у першочергових списках, як учасник бойових дій. Зазначав, що у 2010 році, при проходженні служби у військовій частині НОМЕР_1 , ним був укладений контракт на проходження військової служби строком на 5 років, який набув чинності 21 лютого 2010 року, та був продовжений у зв`язку з введенням особливого періоду згідно наказу НВА №37 від 20 лютого 2015 року до оголошення демобілізації відповідно до ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Дія контракту була припинена 20 вересня 2018 року у зв`язку зі звільненням його в запас. Стверджував, що на момент підписання контракту питання забезпечення житлом військовослужбовців регламентувалось чинним на той час законодавством, зокрема у п. 2.14 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року зазначалося, що військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, під час звільнення з військової служби в запас після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні залишаються (за їх бажанням) на обліку військової частини до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби та користуються правом позачергового отримання житла. Позивач вказував, що у подальшому, згідно внесених змін від 19 червня 2014 року, п. 2.14 Інструкції був виключений, а п. 2.16 був змінений та доповнений нормою, відповідно до якої військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби у разі звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними у абз. 1 п. 2.16 Інструкції.
Посилаючись на вищевикладені обставини та на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії Військової академії (м. Одеса), зафіксоване у протоколі №64 від 28 вересня 2018 року, в частині його зняття з квартирного обліку, яке ухвалене на підставі п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язати відповідача по справі поновити його на квартирному обліку при Військовій академії (м. Одеса).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року позов залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , в особі адвоката Форостенко О.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та зобов`язати житлову комісію Військової академії (м. Одеса) поновити ОСОБА_2 на квартирному обліку у Міністерстві оборони України при Військової академії (м. Одеса), посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповним вивченням всіх обставин та доказів.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків передбачених п. 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03 серпня 2006 року. 
У своєму відзиві Військова академія (м. Одеса) зазначила, що у разі звільнення з військової служби військовослужбовців за підставами не зазначеними в законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в тому числі у зв`язку з закінченням терміну дії контракту, не передбачено залишення їх на квартирному обліку у військових частинах.
Сторони про розгляд справи на 05 травня 2021 року сповіщені належним чином (а.с. 15-18 т.2).
Від представника апелянта, адвоката Форостенко О.О., надійшла заява про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу підтримують в повному обсязі, та просять задовольнити.
Від представника Військової академії (м. Одеса) надійшло клопотання про відкладення засідання на іншу дату. 
Вирішуючи питання про слухання справи у відсутність представника Військової академії (м. Одеса),колегія суддів залишає заяву про відкладення розгляду справи без задоволення з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що цивільна справа в суді апеляційної інстанції перебуває з березня 2020 року, учасники справи були повідомлені про час і місце судового засідання належним чином.
Учасники справи з клопотаннями про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталися.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які не з`явилися в судове засідання та своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Зважаючи на зміст апеляційної скарги та судового рішення, що оскаржується, з врахуванням обставин даної справи, її складності, та, що явка до апеляційного суду є необов`язковою, з врахуванням того, що сторони з клопотаннями про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду не зверталися, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, на підставі наявних у справі доказів.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (11 травня 2021 року).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, встановивши обставини та дослідивши матеріали справи апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, 28 січня 2010 року між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України в особі командувача Південного оперативного командування генерал-лейтенанта Литвина П.М. було підписано контракт про проходження військової служби у Збройних силах України, який набрав чинності 21 лютого 2010 року (а.с. 10-11 т.1).
Зі змісту п. 12 Контракту вбачається, що 20 лютого 2015 року чинність контракту від 28 січня 2010 року було продовжено до оголошення демобілізації на підставі Наказу начальника Військової академії (м. Одеса) №37від 20 лютого 2015 року відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Встановлено, що 20 вересня 2018 року чинність контракту було припинено у зв`язку зі звільненням позивача в запас за пп. «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с. 11 т.1).
Відповідно до витягу з Наказу начальника Військової академії (м. Одеса) №69-РС від 20 вересня 2018 року старшого сержанта ОСОБА_2 було звільнено у запас як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та який вислужив не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду (а.с. 9 т.1).
З матеріалів справи вбачається, що позивач з 10 грудня 2004 року перебував на обліку в загальних списках черговості отримання житлової площі, зі складом сім`ї 3 особи (він, дружина, донька - 1997 року народження), а з 12 березня 2005 року - був включений в першочергові списки, як учасник бойових дій (а.с. 12 т.1).
Встановлено, що 28 вересня 2018 року житловою комісією Військової академії (м. Одеса) було вирішено зняти з квартирного обліку старшого сержанта ОСОБА_2 у зв`язку із звільненням його з військової служби у запас по закінченню контракту, що підтверджується витягом з протоколу №64 від 28 вересня 2018 року (а.с. 12 т.1).
Отже, старший сержант запасу ОСОБА_2 , позивач у справі, разом з членами сім`ї був знятий з квартирного обліку, як особа, що звільнена з військової служби у запас по закінченню контракту без залишення на квартирному обліку і одержання права на позачергове отримання жилої площі у відповідності з п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с. 14 т.1).
Зі змісту довідки №36/6/317 від 02 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 за період проходження служби у Військовій академії (м. Одеса) з 30 жовтня 2013 року по 20 вересня 2018 року постійним або службовим житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався (а.с. 13 т.1).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що законодавством не передбачено підстав для залишення позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення у запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту.
Проте, з такими висновками колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 12 цього Закону військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених п.10 цієї статті.
На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.
Відповідно до положень п. 24 цього Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.
Також, п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Аналогічні приписи закріплені й в п. 29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.
Положеннями п. 30 цього Порядку передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
Таким чином, аналіз зазначених норм закону дає підстави зробити висновок про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених п. 30 Порядку.
Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
З Наказу начальника Військової академії (м. Одеса) №69-РС від 20 вересня 2018 року вбачається, що на день звільнення позивача з військової служби його вислуга перевищувала 20 років, що свідчить про те, що позивач набув право на забезпечення постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України.
Зі змісту вищезазначеного наказу вбачається, що ані постійним, ані службовим житлом позивач не забезпечений.
В матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження того, що під час проходження військової служби він отримав грошову компенсацію за належне йому для отримання жиле приміщення.
Зазначаючи у рішенні про відсутність у позивача права залишатися на обліку у Військовій академії після звільнення суд першої інстанції мотивував це тим, що ОСОБА_2 був звільнений саме у запас за закінченням строку контракту, а не у запас або відставку за віком чи станом здоров`я. При цьому суд посилався на положення п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими передбачено підстави залишення військовослужбовці на обліку при звільненні з військової служби у запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, а також ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), положеннями якої визначені підстави звільнення військовослужбовців з військової служби.
Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки поняттям «звільнення у запас» та «звільнення у відставку», що на думку колегії суддів призвело до неправильного вирішення спору судом, з огляду на наступне.
Так, ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) визначено, що Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби:
а) у зв`язку із закінченням строку контракту;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби;
в) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
г) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі;
д) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких (413-2013-п) встановлено Кабінетом Міністрів України;
е) через службову невідповідність;
є) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади;
ж) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;
з) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця);
и) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем;
і) у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого військовослужбовця притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (3206-17);
ї) у разі неможливості переведення на іншу посаду у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.
Як вбачається з витягу із наказу № 69-РС від 20 вересня 2018 року ОСОБА_2 був звільнений з військової служби на підставі п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за пунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).
Разом з тим, ч. 1 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Системний аналіз зазначених норм закону дає підстави дійти висновку, що у словосполученні «звільнення з військової служби у запас або у відставку за віком, станом здоров`я», що міститься у пункті 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», такі умови як вік і стан здоров`я, відносяться виключно до поняття «звільнення у відставку», як варіанту (способу) звільнення з військової служби, і жодним чином не відноситься до поняття «звільнення у запас». Така юридична визначеність зазначених понять підтверджується висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 359/2295/17.
Отже, звільнення військовослужбовця, який перебуває на квартирному обліку, у запас за закінченням строку контракту за наявності у нього відповідного стажу і є підставою для залишення його на такому обліку відповідно до вимог п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Суд першої інстанції невірно розтлумачив положення п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що стало наслідком незастосування положень ч. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин).
Таким чином, підстави для зняття позивача з квартирного обліку на час прийняття оскаржуваного рішення були відсутні.
Суд першої інстанції при відмові у задоволенні позову ОСОБА_2 , послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 752/5881/15-ц. 
З цього приводу колегія суддів зазначає, що вказана правова позиція стосується інших правовідносин, а саме правомірності зняття особи, як колишнього військовослужбовця та членів його сім`ї з квартирного обліку після звільнення у запас в зв`язку із закінченням строку дії контракту, оскільки він мав вислугу на військовій службі менше ніж 20 років. Колегія суддів, звертає увагу на ту обставину, що у справі, яка переглядається апеляційним судом позивач звільнений у запас в зв`язку із закінченням строку дії контракту та має вислугу на військовій службі понад 20 років.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла не інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Пунктом 1 частини другої статті 40 ЖК УРСР визначено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.
Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, не взяв до уваги того, що рішення, викладене у протоколі засідання житлової комісії військової академії (м. Одеса) від 28 вересня 2018 року №64 про зняття позивача з квартирного обліку суперечить положенням ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та свавільно порушує право ОСОБА_2 на житло.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що при зарахуванні позивача у 2004 році на квартирний облік на отримання житла складом сім`ї з двох осіб (дружина та дочка) та перебування його на квартирному обліку порушень житловою комісією та позивачем допущено не було, під час проходження військової служби та на момент звільнення ОСОБА_2 постійним або службовим житлом не забезпечувався, вислуга років у Збройних Силах України становить 25 років, підстави, визначені законом для зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов не настали.
За наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні заявлених ним вимог про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії Військової академії (м. Одеса) зафіксованим у протоколі №64 від 28 вересня 2018 року в частині зняття ОСОБА_2 з квартирного обліку, яке ухвалене посилаючись на норму п. 9 ст.12 Закону та зобов`язання поновити ОСОБА_2 на квартирному обліку при Віськової академії (м. Одеса). 
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За таких обставин суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . 
 Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1536,80 грн. (а.с. 1).
Також позивачем був сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2304,00 грн. (а.с. 223а).
З урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, колегія суддів дійшла до висновку про те, що з Військової академії (м. Одеса) підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 3840,80 грн., з урахуванням сплати за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року– скасувати. 
Прийняти постанову.
Позов  ОСОБА_2 до Військової академії (м. Одеса) про визнання недійсним рішення та поновлення на квартирному обліку – задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії Військової академії (м. Одеса) зафіксоване у протоколі №64 від 28 вересня 2018 року в частині зняття ОСОБА_2 з квартирного обліку. 
Зобов`язати Військову академію (м. Одеса) поновити ОСОБА_2 на квартирному обліку при Військовій академії (м. Одеса)
Стягнути з Військової академії (м. Одеса) (код ЄДРПОУ 24983020) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 3840,80 (три тисячі вісімсот сорок) гривень 80 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 11 травня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра