Постанова 
Іменем  України
15 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 753/1334/18
провадження № 61-1711св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідач - Фонд соціального страхування України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року у складі судді Трусової Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Сліпченка О. І., Сушко Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, надалі уточненим, до Фонду соціального страхування України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , у якому просила визнати її звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ про звільнення від 22 грудня 2017 року № 1026, поновити її на посаді головного спеціаліста відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30 грудня 2017 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2017 року до ухвалення судом рішення, яка на дату подання позовної заяви становить 21 599,76 грн.
На обґрунтування позову посилалася на те, що з 2014 року вона працювала у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на посаді головного спеціаліста відділу діловодства та контролю виконавської дисципліни управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи. У зв`язку з проведенням реорганізації, шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 01 серпня 2017 року, відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) всіх працівників зазначених Фондів переведено до Фонду соціального страхування України. 12 вересня 2017 року правління Фонду соціального страхування України прийняло постанову № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та видало наказ № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці». Представник управління з роботи з персоналом відповідача одночасно всіх працівників виконавчої дирекції Фонду в усній формі ознайомив зі змістом зазначеного наказу. 29 грудня 2017 року її звільнили з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Її звільнення з роботи не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, оскільки вона персонального письмового попередження про заплановане звільнення із займаної посади не отримувала. Вона сумлінно та професійно виконувала покладені на неї трудові обов`язки. Відповідач не запропонував їй іншої роботи у Фонді соціального страхування України, однак як однак 26 жовтня 2017 року так і після 02 січня 2018 року відповідач продовжував прийом на роботу працівників за наявними вакансіями. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 була попереджена про зміни в організації виробництва і праці та про можливе майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за два місяці. Оскільки ОСОБА_1 має спеціальність філолога, суд дійшов висновку, що вона не могла виконувати роботу у Фонді соціального страхування України на вакантних на той час посадах, оскільки вакантні посади не відповідали спеціальності та професії позивачки, а тому така робота у розумінні закону не могла бути їй запропонована. Також суд зазначив, що при звільненні позивачки  відповідач не порушив вимоги статті 43 КЗпП України, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували членство позивачки у профспілці. З урахуванням наведеного суд першої інстанцій дійшов висновку, що звільнення позивачки відбулося на законних підставах та з додержанням норм трудового законодавства, а отже, підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі не вбачається. Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, підстави для її задоволення також відсутні.
Постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наявні у відповідача вакантні посади не могли бути запропоновані позивачці, оскільки вони не відповідають її спеціальності та професії. ОСОБА_1 не була членом профспілки, а тому отримання роботодавцем згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення позивачки не потрібно. Доводи ОСОБА_1 про незаконність її звільнення не знайшли свого підтвердження, а тому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не перевірили причини скорочення чисельності штату працівників, оскільки у постановах правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» не зазначено про скорочення чисельності працівників. Наказу від 26 жовтня 2017 року № 603, виданого на виконання цих постанов, на зазначену в ньому дату не існувало. Відповідач не запропонував їй всіх вакантних посад, які б вона могла зайняти, зокрема, посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи.Її не попередили про наступне звільнення персонально. Працівникам Фонду соціального страхування України усно доведено зміст постанов правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року за №  50, 51, 52, які не містять інформації про скорочення. Суд апеляційної інстанції позбавив її права на вчинення процесуальних дій, пов`язаних з доведенням обставин, які мають значення для справи та відмовив у призначенні технічної експертизи, у зв`язку з чим позбавив її можливості надати докази, які б підтвердили, що наказ від 26 жовтня 2017 року № 603 існував в іншій редакції або не існував взагалі, а також відсутність персонального попередження про майбутнє звільнення. Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 просила розглядати справу з викликом сторін та за її участі. 
У квітні 2020 року надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких Фонд соціального страхування України та ОСОБА_2 просили касаційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.
У квітні 2020 року надійшло клопотання ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження у цій справі.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у січні 2020 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що ОСОБА_1 з 30 липня 2014 року перебувала у трудових відносинах з виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та займала посаду головного спеціаліста відділу діловодства та контролю виконавської дисципліни управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи (т. 1, а. с. 23-24).
У 2017 році на виконання частини четвертої розділу VII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» внаслідок реорганізації шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності утворено Фонд соціального страхування України з приєднанням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до Фонду соціального страхування України.
20 липня 2017 року директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України затвердив штатний розпис установи з 20 липня 2017 року, згідно з яким гранична чисельність працівників становить 267 штатних одиниць (т. 1, 
а. с. 90-94).
У зазначеному штатному розписі відсутнє управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи, натомість передбачено створення управління організаційної роботи у складі начальника управління, заступника начальника, трьох відділів - відділу організаційного забезпечення, відділу інформаційно-аналітичного забезпечення, відділу забезпечення діяльності колегіальних органів, сектора по роботі зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю чисельною кількістю 22 штатні одиниці.
Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджена з 01 січня 2018 року гранична чисельність працівників Фонду у кількості 5 192 штатних одиниць, у тому числі гранична чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (т. 1, а. с. 101).
Постановою правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено на введення у дію з 01 січня 2018 року нову структуру виконавчої дирекції Фонду (т. 1. а. с. 103-104, 105, 106).
Зазначеною постановою виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України зобов`язано провести організаційні заходи з приведення структури виконавчої дирекції Фонду у відповідність до додатку 2 до цієї постанови (т. 1, а. с. 103-104).
31 жовтня 2017 року затверджено штатний розпис Виконавчої дирекції Фонду з 01 січня 2018 року, яким передбачено створення самостійних структурних підрозділів, серед яких Департамент організаційного та документального забезпечення у складі директора Департаменту, заступника директора Департаменту та п`яти відділів - відділу організаційного забезпечення, відділу інформаційно-аналітичного забезпечення, відділу забезпечення діяльності колегіальних органів, відділу документального забезпечення та контролю виконання, відділу організації доступу до публічної інформації та звернень громадян чисельною кількістю 27 штатних одиниць (т. 1, а. с. 95-100).
Станом на 01 січня 2018 року облікова чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду становила 198 осіб (т. 1, а. с. 108).
26 жовтня 2017 року директор виконавчої дирекції Фонду видав наказ № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці», яким ввів у дію з 01 січня 2018 року зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці та зобов`язав управління по роботі з персоналом до 01 листопада 2017 року провести персональне попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням з 01 січня 2018 року чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис (згідно з додатком) і довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників відповідно до статті 49-2 КЗпП України та статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» (т. 1, а. с. 111).
З додатку до наказу № 603 (аркуші ознайомлення працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з наказом «Про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників») випливає, що 12 працівників Управління організаційної роботи, серед яких і ОСОБА_1 , ознайомлені 27 жовтня 2017 року під особистий підпис про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці та про можливе майбутнє звільнення (т. 1, а. с. 122).
Отже, 27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про можливе майбутнє звільнення, про що свідчить її особистий підпис у відомості, яка є додатком до наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26 жовтня 2017 року № 603.
Наказом від 22 грудня 2017 року № 1026 ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади головного спеціаліста головного спеціаліста відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 29 грудня 2017 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 127).
Із цим наказом позивачка ознайомлена 29 грудня 2017 року, що засвідчено її особистим підписом.
Суди також встановили, що ОСОБА_1 має вищу освіту за спеціальністю «філологія» ( українська мова та література ).
На час попередження позивачки про наступне вивільнення і до її звільнення з роботи у Фонді вакантними були такі посади: заступника директора виконавчої дирекції Фонду, директора департаменту юридичної роботи, заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу правового забезпечення представництва Фонду департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту, головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи, на які приймались фахівці в сфері права, економіки, обліку і аудиту та менеджменту (т. 1, а. с. 128).
Згідно з довідкою професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_1 не є членом цієї профспілки (т. 1, а. с. 130).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Згідно зі статтею 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позову обґрунтовано виходили з того, що у Виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України відбулося скорочення штату та численності працівників, внаслідок чого позивачку, відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України було попереджено про наступне вивільнення. 
Також суди встановили якісні та кількісні характеристики вільних посад, які були наявними у Виконавчій дирекції у період від попередження до звільнення позивачки, та дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не мала права обіймати наявні вакантні посади, оскільки в неї не було необхідної освіти.
Суди правильно відхилили доводи позивачки про те, що відповідач повинен був запропонувати їй посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи, вказавши на невідповідність ОСОБА_1 кваліфікаційним вимогам до зазначеної посади (відсутність відповідної освіти).
Також суди встановили, що ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у роботодавця обов`язку отримувати згоду на звільнення позивачки відповідно до вимог статті 43 КЗпП України.
З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій, відмовляючи ОСОБА_1 у визнанні незаконним наказу про звільнення, поновленні на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивачки за пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України відбулось без порушень вимог статей 43, 49-2 КЗпП України.
Суди попередніх інстанцій встановили, що внаслідок оптимізації роботи Фонду соціального страхування України відбулися зміни в організації виробництва і праці, що призвело до скорочення чисельності штатних одиниць, тому доводи заявниці про відсутність такого скорочення є безпідставними.  
Доводи касаційної скарги про те, що у постановах Правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної численності працівників Фонду соціального страхування України» та від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», які стали підставою для видачі наказу від 26 жовтня 2017 року № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» відсутні відомості про скорочення штату, спростовані змістом постанови від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», якою виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України зобов`язано провести з дотриманням вимог чинного законодавства заходи з приведення структури виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у відповідність до додатку 2 до цієї постанови, зокрема, попередити працівників виконавчої дирекції про зміну в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, про можливі звільнення тощо.
Клопотання позивачки про призначення у справі технічної експертизи документів було розглянуте судом апеляційної інстанції, про що постановлена ухвала від 16 жовтня 2019 року, у якій наведене відповідне обґрунтування для відмови у задоволенні клопотання про призначення експертизи. Верховний Суд не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні зазначеного клопотання.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив. 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження у справі
У квітні 2020 року надійшло клопотання ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки Верховний Суд у постановах від 06 листопада 2019 року у справі № 753/1297/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 754/619/18, від 05 лютого 2020 року у справі № 760/2264/18 вже виклав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки стаття 396 ЦПК України, на яку посилається ОСОБА_2 , як на підставу для закриття касаційного провадження набрала законної сили 08 лютого 2020 року, тобто після подання касаційної скарги. 
Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана 20 січня 2020 року, то її розгляд здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року, яким не передбачено закриття касаційного провадження із зазначених у клопотанні підстав.
Щодо клопотання про виклик у судове засідання
У касаційній скарзі ОСОБА_1 заявила клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Відповідно до частин першої, другої третьої та п`ятої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
Водночас згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з викликом сторін задоволенню не підлягає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про розгляд у судовому засіданні з викликом сторін справи за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та клопотання ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження у цій справі залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний