УХВАЛА

20 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/24276/19
адміністративне провадження № К/9901/11286/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача – Н.В. Коваленко,
суддів: Я.О. Берназюка, І.В. Желєзного, 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просив:
- визнати незаконним та протиправним рішення комісії Головного управління Національної гвардії України від 14 липня 2017 року за № 33/НГ/1-п щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій;
- скасувати рішення комісії Головного управління Національної гвардії України від 14 липня 2017 року за № 33/НГ/1-п щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій;
- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України направити інформацію до Державної служби у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, та Голованівського районного військового комісаріату Кіровоградської області про скасування рішення щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою. 
Разом з касаційною скаргою, скаржником подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року.
Поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вперше скаржник звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в строки, визначені процесуальним законом. 
Натомість, Верховний Суд ухвалою від 27 січня 2021 року повернув касаційну скаргу ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктом 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки в касаційній скарзі не було викладено передбачених цим Кодексом підстав для касаційного оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Вказану ухвалу скаржником отримано 10 березня 2021 року, що підтверджується копією поштового конверту із штрихкодовим ідентифікатором  0102932198905.
Скаржник вдруге звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка ухвалою від 04 березня 2021 року була повернута скаржнику з підстав незазначення в касаційній скарзі підстав для оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку з посиланням на конкретний пункт частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України   та обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 цього ж Кодексу.
Втретє скаржник звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою 29 березня 2021 року, що підтверджується електронним маркуванням на рекомендованому поштовому відправленні ТОВ «Нова пошта».
Відповідно до частини другої статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та наявність підстав для його поновлення.
Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку із прийняттям комісією Головного управління Національної гвардії України рішення від 14 липня 2017 року за № 33/НГ/1-п щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду – виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Доведення обставин, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 333 КАС України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої  статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій  статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України, а також частині першій  статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої  статті 125 Конституції України  є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами  статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"  та  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України  висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і, таким чином, спрямування судової практики в єдине і правильне правозастосування; на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої  статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Верховний Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя  статті 334 КАС України).
Також слід зауважити, що з урахуванням внесених до   Кодексу адміністративного судочинства України змін, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Так, підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає пункт 4 частини четвертої, підпункти «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Вказані підстави скаржник обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанції було порушено норми процесуального права щодо неналежного дослідження зібраних у справі доказів, а також встановлення обставин, що мають істотне значення для справи, а судові рішення прийняті на підставі недопустимих доказів. Наведене обумовлено тим, що судом першої інстанції було проігноровано його клопотання про витребування доказів, що стосується безпосередньої участі в АТО саме під час вчинення правопорушення. Зазначає, що вказана обставина була залишена поза увагою судом апеляційної інстанції, яким було взято до уваги довідку Військової частини НОМЕР_1 від 19 липня 2017 року № 11 та від 26 грудня 2016 року № 5883, що підтверджує безпосередню участь ОСОБА_1 в АТО. 
В той же час, колегія суддів критично оцінює вищевказані доводи скаржника, оскільки посилання на недостовірність вказаних довідок з огляду на необхідність витребування витягів із наказів про залучення ОСОБА_1 до безпосередньої участі в АТО є непереконливим з точки зору їх доказовості. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 скоєно умисний тяжкий злочин, за який його притягнуто до кримінальної відповідальності на підставі вироку Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2016 року у справі № 266/3340/16-к. Вироком встановлено, що скоєння злочину відбулось саме в період участі ОСОБА_1 в антитерористичній операції.

Відповідно до частини третьої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

За визначенням пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративною справою незначної складності (малозначною справою) є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин. 

Положеннями частини третьої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Разом з тим, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частина друга цієї ж статті), зокрема, у спорах: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частині четверта цієї статті).
Водночас, згідно з частиною першою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України  за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Для цілей цього  Кодексу  справами незначної складності, зокрема, є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження (пункт 10 частина шостої 12 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною першою статті 6  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    від 04 листопада 1950 року однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 травня 1988 року в справі    «Ekbatani проти Швеціїї»    зазначив, що якщо розгляд справи у суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи у другій та третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури по цій справі. Якщо скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим у апеляційному чи касаційному суді особисто.
Зокрема, як зазначив Європейський суд з прав людини, це стосується суду тієї інстанції, перед яким не ставиться завдання встановлення фактичних обставин, а лише перевірка правильності застосування норм права.
Отже, оскільки предметом розгляду справи є оскарження рішення суб`єкта владних повноважень щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, колегія суддів приходить до висновку, що ця справа в силу пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України є адміністративною справою незначної складності.
З урахуванням вищевикладеного, не знаходять свого відображення в матеріалах касаційної скарги доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції помилкового відніс справу до справи незначної складності, оскільки жодних доводів стосовно неможливості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням вимог статті 12, частини третьої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, предмету спору, характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу, складності справи, - скаржником не наведено.
Також колегія суддів вважає неприйнятними доводи скаржника стосовно того, що його було позбавлено процесуального права щодо можливості безпосередньо приймати участь у судових засіданнях під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції, оскільки розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а в суді апеляційної інстанції – в порядку письмового провадження.
Разом з тим, ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, що він був позбавлений можливості подавати пояснення щодо обставин справи, ознайомлюватися із матеріалами справи, подавати докази, що стосуються предмету доказування чи заперечення на відзив відповідача.

Скаржник зазначає, що ця справа має виняткове значення для нього, оскільки з 2014 року він приймав участь у бойових діях, був нагороджений державними винагородами за мужність та відвагу.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що посилання скаржника на існування обставин, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, є необґрунтованими, оскільки вони мають загальний характер притаманний для справ із аналогічними правовідносинами.

Процесуальний закон передбачає умови, за наявності яких справи незначної складності можуть переглядатися в касаційному порядку. Такими умовами можуть бути обставини, які виділяють вимоги скаржника якимись особливими, рідкісними чи унікальними ознаками, завдяки чому вони виокремлюються із загального ряду.

Цих або інших подібних передумов допуску справи незначної складності до касаційного провадження касаційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Скаржник жодним чином не обґрунтував в чому саме полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Процесуальний закон передбачає умови, за наявності яких справи незначної складності можуть переглядатися в касаційному порядку. Такими умовами можуть бути обставини, які виділяють вимоги скаржника якимись особливими, рідкісними чи унікальними ознаками, завдяки чому вони виокремлюються із загального ряду.

Цих або інших подібних передумов допуску справи незначної складності до касаційного провадження касаційна скарга ОСОБА_1 не містить. 

Випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається.

Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не містить жодних підстав касаційного оскарження, передбаченого частинами четвертою та п`ятою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, які б дали можливість Верховному Суду дійти висновку про необхідність перевірки викладених у скарзі аргументів скаржника та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскільки оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності,  а передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України виняткові обставини відсутні і обґрунтування щодо їх наявності не наведено, у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

Верховний Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену в ухвалі щодо неприйнятності у справі Азюковська проти України (Azyukovska v. Ukraine) від 09 жовтня 2018 року (заява № 26293/18), в якій заявником оскаржувалась відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності. 

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,  Суд

У Х В А Л И В:

1. Визнати поважними підстави пропуску строку на касаційне оскарження та поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування рішення.

3. Надіслати ОСОБА_1 копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.  

Суддя-доповідач                                                                                           Н.В. Коваленко

Суддя                                                                                                              Я.О. Берназюк

Суддя                                                                                                              І.В. Желєзний