ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" травня 2021 р.           Справа№ 910/19549/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Агрикової  О.В. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД»
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2021
у справі №910/19549/20 (суддя Курдельчук І.Д.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД»
до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
про визнання недійсним кредитного договору 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД» (далі - ТОВ «Брайтон ЛТД», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - КБ «ПриватБанк», Банк, відповідач) про визнання недійсним кредитного договору №416104Г від 26.10.2016 (далі - оспорюваний договір), посилаючись на те, що на момент його укладання відповідач ввів позивача в оману щодо істотних умов такого договору, що тягне за собою визнання його недійсним на підставі частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 у справі №910/19549/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявності обставин, які слугують підставами для визнання недійсним оспорюваного договору на підставі ст.  230 ЦК України; у даному випадку позивач достеменно обізнаний про підстави укладення кредитного договору, його цілі, мету та умови; оспорюваний договір було укладено на погоджених в ньому умовах, а отримання позивачем грошових коштів відбулося саме для цілей фінансування поточної діяльності ТОВ «Брайтон ЛТД».
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Брайтон ЛТД» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції в ході розгляду справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для її правильного вирішення, а також неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом не надано належної правової оцінки тому факту, що відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 №323/БТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля та безпідставно відмовлено у задоволенні відповідного клопотання про витребування цього рішення правління НБУ, незважаючи на те, що планом реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля, зокрема передбачалось, що застави, які були оформлені за договорами боржників, за виконання зобов`язань яких поручилось ТОВ «Брайтон ЛТД», будуть переоформлені на нового кредитора, тобто на позивача; судом не надано належної правової оцінки тому факту, що кредитні кошти майже повністю були використані для сплати заборгованості ТОВ «АЛЬФА ТРЕЙД ОІЛ», ТОВ «МОНДОРО», ТОВ «ОЙЛ-ПРАЙМ», ТОВ «ПАВЛІС», ТОВ «УЖНАФТА» за відповідними кредитними договорами та тому, що сума заборгованості останніх перед КБ «ПриватБанк» була сплачена ТОВ «Брайтон ЛТД» у повному обсязі; судом не враховано положень договорів поруки щодо обов`язку Банку у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором, передати поручителю впродовж п`яти робочих днів з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором (п. 10 договору поруки); укладаючи відповідні договори поруки, позивач мав намір отримати прибуток від їх укладення у вигляді отримання права власності на активи, що забезпечували зобов`язання попередніх боржників за кредитними договорами, проте відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», КБ «Приватбанк» перейшов у власність держави та при цьому, Банк не виконав зобов`язання по передачі поручителю документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими забезпечені зобов`язання боржників.
Апелянт наголошував на тому, що у зв`язку з невиконанням КБ «ПриватБанк» умов п.8 та п. 10 договорів поруки стає очевидним те, що Банк не мав на меті передати ТОВ «Брайтон ЛТД» документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань ТОВ «АЛЬФА ТРЕЙД ОІЛ», ТОВ «МОНДОРО», ТОВ «ОЙЛ-ПРАЙМ», ТОВ «ПАВЛІС» та ТОВ «УЖНАФТА» у вигляді цінних для позивача активів, а лише використовувало інформацію про такі активи для спонукання ТОВ «ІМПЕРІЯ ЛІТ» укласти кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану «трансформації» (на виконання вимог Національного Банку України), чим ввів позивача в оману щодо істотних умов оспорюваного договору.
Крім того, до апеляційної скарги позивачем додано клопотання про витребування доказів у КБ «ПриватБанк», а саме: належним чином посвідченої копії рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 №323-рш/БТ;  відомості про розмір заборгованості ТОВ «АЛЬФА ТРЕЙД ОІЛ», ТОВ «МОНДОРО», ТОВ «ПАВЛІС», ТОВ «УЖНАФТА» перед КБ «ПриватБанк» за відповідними кредитними договорами станом на 26.10.2016 та станом на день виконання ухвали суду; договори, укладені на забезпечення виконання зобов`язання за відповідними кредитними договорами.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ТОВ «Брайтон ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 у справі №910/19549/20, розгляд апеляційної скарги призначено на 12.05.2021, встановлено КБ «ПриватБанк» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та заперечень щодо клопотання скаржника про витребування  доказів.
Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що апелянтом не доведено належними і допустимими доказами наявності підстав для визнання договору недійсним на  підставі статті 230 ЦК України, а судом першої інстанції було ухвалено законне рішення; доводи апелянта про те, що укладаючи відповідні договори поруки, він мав намір отримати прибуток від їх укладення є безпідставними, оскільки плата не була передбачена договором поруки, що виключає можливість отримання прибутку; апелянтом не наведено норм чинного законодавства, з яких виникає обов`язок КБ «ПриватБанк» надати оригінали документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором, відповідно твердження про введення його в оману у зв`язку із ненаданням таких документів є необґрунтованим.
У судовому засіданні представник позивача підтримав подане ним клопотання про витребування доказів, проти якого представник відповідача заперечував з огляду на те, що такі докази не впливають на встановлення обставин, які мають бути досліджені у даній справі та на правильність вирішення спору.
Поставивши на обговорення подане позивачем клопотання про витребування доказів, проти якого представник відповідача заперечував, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив вимоги скарги задовольнити, а рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.  
Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
12.05.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 26.10.2016 між ТОВ «Брайтон ЛТД» (в тексті договорі - позичальник) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк   «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне    товариство    Комерційний банк «ПриватБанк») (в тексті договору - Банк) було укладено Кредитний договір №416104Г (далі - договір), за умовами якого:
- вид кредиту - відновлювальна кредитна лінія (кредит, що надається позичальнику частинами або повністю до дати, зазначеної у пункті А.3 Кредитного договору, у межах ліміту Кредитного договору, у тому числі після часткового або повного погашення за кредитом, таким чином, щоб фактична заборгованість за кредитом не перевищувала встановлений ліміт кредитного договору) (пункт А.1 договору);
- ліміт Кредитного договору - 4  100  000  000 грн на такі цілі: фінансування поточної діяльності; у разі виникнення заборгованості позичальника перед Банком з відшкодування витрат згідно з підпунктом 2.2.13 пункту 2.2 Кредитного договору ліміт збільшується на відповідну суму заборгованості, на цілі з відшкодування витрат відповідно до підпункту 2.1.5 пункту 2.1 Кредитного договору (пункт А.2 договору);
- термін повернення кредиту - 28.10.2024 (пункт А.3 договору);
- банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі згідно з пунктом А.1 договору з лімітом і на цілі, зазначені у пункті А.2 договору, не пізніше 5 (п`яти) днів з моменту, вказаному у абзаці третьому підпункту 2.1.2 пункту 2.1 договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені договором терміни (пункт 1.1 договору);
- позичальник зобов`язується:
використовувати кредит на цілі, зазначені у пункті 1.1 договору (підпункт 2.2.1 пункту 2.2 договору);
сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до пунктів 4.1 - 4.4 договору (підпункт 2.2.2 пункту 2.2 договору);
повернути кредит в строки/терміни, встановлені пунктом 1.2, підпунктом 2.2.14 пункту 2.2 і підпунктом 2.3.2 пункту 2.3 договору (підпункт 2.2.3 пункту 2.2 договору);
- договір в частині пункту 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за договором (пункт 6.1 договору);
- договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів Банка у порядку, передбаченому  Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»  та  Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 29.12.2015, укладеної сторонами (пункт 7.9 договору).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на момент укладання вказаного договору відповідач ввів позивача в оману щодо істотних умов такого договору,  зокрема, на думку позивача, Банк, володіючи повною фінансовою інформацією про ТОВ «Брайтон ЛТД», усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачеві пропозицію щодо можливості його участі у процедурі «трансформації» кредитного портфеля Банку. Така процедура, зі слів співробітників Банку, була ініційована Національним Банком України. 
Так, відповідно до рішення Правління Національного банку України №323/БТ від 05.10.2016 КБ «ПриватБанк» зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля.
При цьому, за твердженнями позивача, Банк наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше. Про ліквідність забезпечення зобов`язань боржників також свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015 (ТОВ АФ «Прайсвортерхаускуперс (аудит)». Пізніше, такі дані були підтверджені Окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора 31.12.2016 (ТОВ «Ернст енд Янг аудиторські послуги»), які були розміщені на вебсайті ПАТ КБ «ПриватБанк».
Таким чином, дії ТОВ «Брайтон ЛТД»  із отримання кредитних коштів по Кредитному договору №416104Г від 26.10.2016 були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників Банку в рамках реалізації зазначеного плану «трансформації» кредитного портфелю Банку, ініційованого НБУ.
Як стверджує позивач, обов`язковою умовою, на якій наполягало ТОВ «Брайтон ЛТД», було набуття ним права власності на активи, що забезпечували зобов`язання «старих» боржників перед Банком.
Так, на виконання вищезазначених домовленостей згідно плану «трансформації» 26.10.2016 між КБ «ПриватБанк» (у тексті договорів - кредитор) та ТОВ «Брайтон ЛТД» (у тексті договорів - поручитель) було укладено наступні договори поруки: 
- №4А15119И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «АЛЬФА ТРЕЙД ОІЛ» своїх зобов`язань за Кредитним договором №4А15119И від 17.12.2015;
- № 4М12137И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «МОНДОРО» своїх зобов`язань за Кредитним договором №4М12137И від 07.05.2012; 
- №4О12289И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «ОЙЛ-ПРАЙМ» своїх зобов`язань за Кредитним договором №4О12289И від 01.11.2012;
- № 4П15117И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «ПАВЛІС» своїх зобов`язань за Кредитним договором №4П15117И від 16.12.2015; 
- № 4У12304И/П,  предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «УЖНАФТА» своїх зобов`язань за Кредитним договором №4У12304И від 15.11.2015.
Відповідно до п. 2 договорів поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, визначені Кредитним договором.
За умовами п. 4 договорів поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за Кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.
Згідно з п. 5 договорів поруки у випадку невиконання боржником обов`язку п. 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.
Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору (п. 6 договорів поруки).
Положеннями п. 7 договорів поруки сторони погодили, що у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель дійшли згоди, що кредитор має право в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, які належать поручителю і знаходяться на його рахунках. Договірне списання оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті «призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.
Відповідно до п. 8 договорів поруки до поручителя, який виконав обов`язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за ним і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.
Кредитор згідно п. 10 договорів поруки зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5-ти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за Кредитним договором.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаних договорів поруки ним, як поручителем, були перераховані на користь Банку грошові кошти в якості повернення кредитів та сплати відсотків за користування кредитами боржників за договорами поруки на загальну суму 3 537 267 453,25 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.
При цьому, у зв`язку з тривалим невиконанням Банком умов п. 8 та п.  10 договорів поруки, ТОВ «Брайтон ЛТД»  вважає, що Банк не мав на меті передати позивачеві документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для ТОВ «Брайтон ЛТД»  активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти оспорюваний кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану «трансформації» (на виконання вимог Національного Банку України), чим ввів ТОВ «Брайтон ЛТД» в оману, щодо істотних умов договору.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів  погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1  статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною 1  статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Згідно з частиною 7  статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими  Цивільним кодексом України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є кредитним договором, за яким, відповідно до ч. 1 ст.  1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено й орієнтовний перелік способів захисту, зокрема, визнання правочину недійсним. Аналогічне положення міститься в ч. 2 ст. 20 ГК України.
Стаття 203 ЦК України  встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини 1  статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу.
У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі  статей 230-233 ЦК України  господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.
Відповідно до  статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів  статті 204 ЦК України  правомірність правочину презюмується.
Як зазначає позивач, оскаржуваний договір укладено з порушенням законодавства, зокрема, що вчинений під впливом введення в оману, що тягне за собою визнання його недійсним на підставі частини 1  статті 230 ЦК України. При цьому, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договорів поруки, позивач позбавлений отримання прибутку від реалізації активів або набуття права власності на них, що було метою при укладання Кредитного договору та договорів поруки.
Під обманом слід розуміти умисне введення в оману особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тобто обман має місце коли для вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі  статті 230 Цивільного кодексу України  може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.
Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за  статтею 230 ЦК України.
При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу №1 від 26.10.2016 загальних зборів учасників ТОВ «Брайтон ЛТД» було вирішено погодити укладення з Банком кредитного договору на суму 4  100  000  000,00  грн та уповноважити директора товариства на підписання такого договору.
Згідно з п. А.2 кредитного договору сторони погодили ціль кредитування: фінансування поточної діяльності позивача.
При цьому, жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку.
Тобто, оспорюваний кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності ТОВ «Брайтон ЛТД».
Колегія суддів звертає увагу, що умови оспорюваного кредитного договору також не містять умов про трансформацію кредитного портфелю банку, необхідність укладення позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, на які посилається скаржник, а тому такі доводи відхиляються судом апеляційної інстанції.
Таким чином, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається намір позивача укласти кредитний договір виключно для фінансування своєї поточної діяльності.
Частиною 1  статті 553 ЦК України  передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Статтею 558 ЦК України  встановлено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові. Плата не була передбачена оскаржуваним договором поруки, що виключає можливість отримання прибутку за ним, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.
Відповідно до частини 3  статті 556 ЦК України, до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Таким чином, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена, що підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.
Договір поруки є забезпечувальним договором, з огляду на що мета укладення договору поруки не може бути одержання прибутку поручителем, що випливає з самої суті договору поруки.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо необґрунтованості доводів позивача, що останнього введено в оману щодо можливості одержання прибутку шляхом укладення договору поруки, оскільки позивач як суб`єкт підприємницької діяльності, який здійснює таку діяльність на власний ризик, мав бути обізнаний при укладенні договору з базовими положеннями цивільного законодавства.
При цьому, саме по собі невиконання кредитором обов`язку з передачі поручителю, який виконав основне зобов`язання за боржника, документів, що підтверджують обов`язки останнього за кредитними договорами чи його інших поручителів (в т.ч. майнових) за договорами поруки, застави (іпотеки), не може свідчити про наявність факту обману.
За приписами ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі  № 757/31606/15-ц).
Зважаючи на викладене та беручи до уваги предмет, підстави позову, нормативно-правове регулювання та обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права у даній справі та у справі №910/18604/19, колегія суддів зазначає, що  правовідносини в обох цих справах є подібними.
Так, у постанові від 29.10.2020 у справі  №910/18604/19 Верховний Суд наголосив, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. 
Під час розгляду справи № 910/18604/19 суди встановили, що за змістом спірного кредитного договору від 25.10.2016 № 4П16098Г його укладено для фінансування поточної господарської діяльності позивача; доказів укладення цього договору з метою залучення коштів для погашення заборгованості інших юридичних осіб, що є боржниками відповідача, та на виконання плану реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля відповідача, на чому наполягав позивач, матеріали справи не містять. Суди також врахували ту обставину, що 18.10.2016 загальні збори учасників позивача погодили укладення з банком кредитного договору. При цьому жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого як забезпечення за кредитами, укладеними з іншими боржниками, у зазначеному протоколі не міститься, так само як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфеля банку. Отже, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача. Кредитний договір підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в такому договорі. Жоден пункт кредитного договору не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваних позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує як обґрунтування свого позову.
Враховуючи встановлені обставини та застосовуючи до них положення статті 230 ЦК України, суди у справі № 910/18604/19 відмовили у задоволенні позовних вимог. 
Наведене свідчить про наявність висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 230 ЦК України у подібних правовідносинах.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, в постановах   від 02.12.2020 у справі № 910/18056/19, від 09.12.2020 у справі № 910/18264/19. 
Посилання скаржника на безпідставність відмови суду першої інстанції у витребуванні доказів на підтвердження його доводів, колегією суддів визнано необґрунтованим, оскільки судом протокольною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів в зв`язку з недотриманням ст. 81 ГПК України, що вбачається зі змісту протоколу судового засідання від 28.01.2021.   
Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення доданого до апеляційної скарги клопотання позивача про витребування доказів, оскільки скаржник не наводить обґрунтувань стосовно того, яким чином вказані докази можуть підтвердити твердження щодо ведення його в оману відповідно до положень статті 230 ЦК України з огляду на те, що кредитний договір та договори поруки не містять посилань на трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договорів (кредитного та поруки) та щодо інших обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №  910/18069/19.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем. 
Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Проте місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами наявності обставин (складових), які є підставами для визнання недійсним кредитного договору №416104Г від 26.10.2016  на підставі ст. 230 ЦК України.
Зокрема, позивачем не доведено, що КБ «Приватбанк» повідомлялись відомості, які не відповідають дійсності, або що представники банку замовчували обставини, що мали істотне значення для правочину (відсутність забезпечення виконання зобов`язань позичальника).
Позивачем  також не доведено, що відповідачем вчинялись певні винні, навмисні дії, що свідчили б про його намагання запевнити позивача про такі властивості й наслідки  укладення такого договору, які насправді наступити не можуть.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, враховуючи, що для встановлення обставин вчинення правочину під впливом обману, обов`язок з доведення наявності трьох складових: умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і самого факту обману, покладено на позивача, а позивачем таких обставин (складових) суду не доведено, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Брайтон ЛТД».
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).
Добросовісність згідно п. 6 ст. 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.
Таким чином,  дії позивача, який уклав оспорюваний кредитний договір, а наразі пред`явив позов про визнання його недійсним, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору) та є недобросовісними.
Доводи апелянта щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм  матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 у справі №910/19549/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Брайтон ЛТД» має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 у справі №910/19549/20 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 у справі №910/19549/20 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/19549/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови складено 17.05.2021.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                О.В. Агрикова