ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5679/18  Номер провадження 22-ц/814/425/21	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Гальонкіна С.А., при секретарі судового засідання: Кальник А.М., -
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2020 року (ухвалене суддею Предоляк О.С., відомості щодо дати складення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 
В С Т А Н О В И В :
У липні 2018 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовомдо відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 26.04.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 30000,00 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов?язувалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої обов?язки в повному обсязі у терміни і на умовах, передбачених кредитним договором. Як вбачається з розрахунку позовних вимог, свого обов?язку відповідач належним чином не виконує, порушує графік повернення кредиту та сплати процентів і допустила значну заборгованість. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 26.04.2011 року в розмірі 55791,08 грн. та судові витрати.
Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01 липня 2019 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» адреса: м. Дніпро вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570 заборгованості за кредитом у розмірі 31220,05 грн., процентів за користування кредитом у розмірі 21140,96 грн., штрафу в розмірі 2618,05 грн. та у повернення сплаченого судового збору у сумі 1736,35 грн., а всього – 56715,41 (п`ятдесят шість тисяч сімсот п`ятнадцять) грн. 41 коп. В решті позову - відмовлено.
Роз?яснено порядок оскарження заочного рішення.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27.03.2020 року вищевказане заочне рішення скасоване і призначено справу до розгляду у спрощеному провадженні з викликом сторін.

РішеннямАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», адреса: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570 заборгованість за договором про надання банківських послуг у вигляді відкриття кредитної лінії б/н від 26.04.2011 року за тілом кредиту у розмірі 31220,05 грн. та кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 986 грн. В решті позову - відмовлено. 
З вказаним рішенням суду не погодився АТ КБ «Приватбанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та штрафу, ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги банку задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
Зокрема вказує, що посилання суду першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є бездоказовим та безпідставним. Вказує, що у даній справі укладений між сторонами договір у встановленому законом порядку Відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Посилається на те, що в заяві про перегляд заочного рішення від 10.03.2020 та у відзиві на позов від 23.09.2020 Відповідач взагалі не посилалася на те, що не згодена із порядком обрахунку заборгованості, відсотковою ставкою та непідписання нею Умов та Правил надання банківських послуг. Вказує, що активація ОСОБА_1 картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток. Отже є доведеним факт укладання між Позивачем та Відповідачем договору, який складається не лише з заяви позичальника, а також з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів. Отже, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту та пені.

Крім того, з рішенням суду не погодилася відповідач ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
Зокрема вказує, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано наслідки пропуску позивачем строку позовної давності щодо звернення до суду, не дивлячись на те, що нею така заява заявлялася. Також вказувала на те, що позивачем при укладенні договору та видачі кредиту було порушено вимоги закону та не надано їй як споживачу вичерпну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Також вказувала, що позивачем не надано до суду доказів та не доведено факт отримання нею кредиту в сумі 30000 грн., а місцевим судом це залишено поза увагою. Крім того, зазначила, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг нею не підписувалися, а тому не є частиною договору та не повинні враховуватися при надані оцінки розрахунку наданого позивачем.
Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк", прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати з підстав викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .
Від представника позивача АТ КБ "Приватбанк" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати з підстав викладених в апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк".

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 26.04.2011 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву № б/н про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої відповідач отримала кредит у розмірі 30000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що в зв?язку з порушенням відповідачем зобов?язань за умовами договору та непогашенням кредиту в порядку, визначеному Умовами, станом на 31.05.2018 утворилась заборгованість в сумі 55791,08 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом 31220,05 грн; по процентах за користування кредитом 21140,96 грн; заборгованість за пенею та комісією 297,16 грн; штрафів 500 грн (фіксована частина) та 2632,91 грн (процентна складова), що підтверджується наданим розрахунком заборгованості (а.с.5-7).
Задовольняючи вимоги банку в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 31 220,05 грн. суд першої інстанції виходив із того, що оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту у визначеній сумі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інших сум, суд першої інстанції виходив із того, що Умови та Правила надання банком банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи не містять підпису позичальника, за таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов?язань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов?язку, визначений моментом предявлення вимоги, настав, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов?язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.
Отже, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь позивача суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 31220,05 грн.
Доводи ОСОБА_1 , що позивачем не доведено факт надання їй кредиту у вказаній сумі, та що наданий останнім розрахунок не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, колегією суддів, не беруться до уваги, оскільки відповідач не спростувала заявлений позивачем розмір позовних вимог, не надала до суду свій розрахунок, а лише обмежилася запереченнями щодо доказів наданих позивачем, це при тому, що матеріали справи містять докази, які підтверджують факт користування відповідачем коштами позивача.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов?язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Відтак, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як убачається, у анкеті-заяві позичальника від 26.04.2011 року процентна ставка не зазначена, тобто сторонами договору, при його укладенні, не обумовлена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов?язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Тому, Банк при здійсненні розрахунку заборгованості  ОСОБА_1 за договірними процентами, не керувався умовами, визначеними в анкеті-заяві від 26.04.2011 року, а на власний розсуд визначав та змінював їх розмір без обумовлення такого права у вказаній анкеті-заяві.
Матеріали справи також не містять підтверджень, що саме ці Правила, Умови та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про отримання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів взагалі, визначення розміру процентної ставки на рівні, визначному в розрахунку заборгованості та умов щодо можливості в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитними коштами
Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що до даних правовідносин не можна застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (26.04.2011року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (12.07.2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вказане свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків, пені та штрафів за порушення умов договору.
Доводи позивача у апеляційній скарзі, з приводу того, що зважаючи на позицію відповідача, надані ними Умови і правила надання банківських послуг є частиною договору, є необґрунтованими, оскільки заперечення відповідача не ґрунтувалися на тому, що нею визнаються вказані Умови і правила. Це при тому, що в апеляційній скарзі вона деталізувала свою позицію з даного приводу і вказала, що вона їх не визнає.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Однак, укладений між сторонами кредитний договір від 26.04.2011 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
За таких обставин доводи ОСОБА_1 про незастосування строків позовної давності є необґрунтованими.
Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.04.2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов?язань.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов?язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми відсотків за відсутності підтверджень про конкретні, запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, де визначено про можливість банку стягувати відсотки за користування кредитом, визначати та змінювати їх розмір в довільному порядку.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в -заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
За наведених обставин підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку суми пені та штрафів відсутні, оскільки така відповідальність позичальника при укладенні договору не була обумовлена його умовами.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»– залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
РішенняАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 02 квітня 2021 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.Ю. Кузнєцова _______________ С.А. Гальонкін