ПОСТАНОВА 
іменем України

07 квітня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/8519/19
провадження № 22-ц/4809/429/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , Приватне підприємство «Урса-Транс»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»,
розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_2 та Приватного підприємства «Урса-Транс» на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 26 листопада 2020 року у складі судді Мохонько В.В.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 у кримінальному провадженні у порядку статті 128 КПК України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 05.07.2018 року, близько 07 години 20 хвилин, керував рейсовим автобусом «ПАЗ 32051», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сполученням «Червоний Яр-Кропивницький», рухаючись по вулиці Вокзальній в м. Кропивницькому зі сторони провулку Училищного в напрямку проспекту Винниченка, під час наближення до регульованого перехрестя з пров. Леніна, порушуючи Правила дорожнього руху України, був неуважним, невірно реагував на дорожню обстановку та на її зміну, ігноруючи режим роботи світлофора, виїжджаючи на перехрестя на заборонений (червоний) сигнал світлофора, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який переходив проїзну частину вул. Вокзальна на дозволений (зелений) сигнал світлофора. Вказував, що протиправними діями ОСОБА_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з висновком судово-медичної експертизи від 09.08.2018 року №575 отримав тілесні ушкодження, які мають ознаки тяжких, як небезпечних для життя, і знаходяться у причинному зв`язку із настанням смерті.
Позивача визнано потерпілим у кримінальному провадженні №2018120010005825, відомості про яке внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 05.07.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Позивач зазначав, що похованням його батька - ОСОБА_3 займались представники ПП «Урса-Транс», але витрати на придбання продуктів для готування поминальних обідів після поховання батька на 9 днів та на 40 днів здійснювались позивачем, загальна сума витрат становить 10 000 грн. Вказав, що у зв`язку з втратою батька ним були понесені витрати на власне лікування, ліки та медичні препарати у розмірі 300 грн. У зв`язку із втратою батька позивач зазнав значної моральної шкоди, яка виразилась у емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях, невиконання відповідачем Правил дорожнього руху нанесло позивачу психологічну травму, що проявляється у втраті довіри до оточуючих людей. На фоні емоційних та психологічних страждань та їх наслідків на даний час має нестабільний стан здоров`я, на відновлення якого необхідно тривалий час та значні кошти. Розмір заподіяної йому відповідачем моральної шкоди внаслідок злочинних діянь, що спричинили смерть батька - ОСОБА_3 , оцінював у розмірі 500 000 грн. Також, відповідно до договору від 20.07.2018 року про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Іващенко О.П., ним понесено витрати на професійну правничу допомогу на суму 5 000 грн.
Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.04.2019 року ОСОБА_2   визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, цивільний позов ОСОБА_1 - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9886 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 250000 грн моральної шкоди. В решті заявлених вимог відмовлено.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу його захисника задоволено частково; вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 4 квітня 2019 року в частині вирішення цивільного позову про стягнення із ОСОБА_2 на користь потерпілого   ОСОБА_1 матеріальної шкоди скасовано та направлено справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишено без зміни.
Постановою Верхового Суду від 19.11.2019 вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда  від 4 квітня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 11 червня 2019 року щодо ОСОБА_2 у частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства; судові рішення в частині призначеного покарання ОСОБА_2 змінено, пом`якшено призначене ОСОБА_2 покарання за ч.2 ст.286 КК до 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Під час нового розгляду справи за його позовом у порядку цивільного судочинства ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог (т.1. а.с.83-92). Просив суд стягнути з ОСОБА_2 250000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ПП «Урса-Транс» 45275 грн матеріальної та 250000 грн моральної шкоди.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровоградавід 26 листопада 2020 року позов задоволено частково. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного підприємства «Урса-Транс» про відшкодування матеріальної шкоди -відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 250 000 грн. - відмовлено. Стягнуто з приватного підприємства «Урса-Транс» на користь ОСОБА_1 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням Іващенко І.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_2 , та приватне підприємство «Урса-Транс» подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі  Іващенко І.Ю. , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з приватного підприємства «Урса-Транс» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, в решті рішення суду залишити без мін. 
В апеляційній скарзі приватне підприємство «Урса-Транс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
ОСОБА_1  подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу Іващенка І.Ю., який діє в інтересах  ОСОБА_2 , в якому просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровоградавід 26 листопада 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2  в інтересах якого діє  Іващенко І.Ю.  без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідач Приватне підприємство «Урса-Транс» свого представника у судове засідання апеляційного суду не направило. Про час та місце слухання справи було повідомлене належним чином. Надіслало клопотання, в якому підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, судове засідання провести без участі підприємства (т.2 а.с.50).
Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія Країна» свого представника у судове засідання апеляційного суду не направило. Про час та місце слухання справи було повідомлене належним чином. Причини неявки суду не повідомило. 
Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності представника приватного підприємства «Урса-Транс» та представника Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія Країна» на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України. 
У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача  ОСОБА_2 Іващенко І.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги та просив змінити рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з приватного підприємства «Урса-Транс» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди та відмовити в цій частині, в решті рішення суду залишити без мін. 
ОСОБА_1 та його представник Іващенко О.П. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому перегляду в апеляційному порядку відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України не підлягає.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 05 липня 2018 року приблизно о 07:20 ОСОБА_2 , керуючи рейсовим автобусом «ПАЗ 32051», державний номерний знак НОМЕР_1 , сполученням «Червоний Яр-Кропивницький», рухаючись по вул. Вокзальній зі сторони пров. Училищного в напрямку просп. Винниченка у м. Кропивницькому, у порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 (б, д), 8.7.3 (ґ, е) та 8.10 Правил дорожнього руху, наближаючись до регульованого перехрестя з провулком Леніна, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не переконався, що своїми діями не створить небезпеку чи перешкоду іншим учасникам руху, ігноруючи режим роботи світлофора, продовжив рух прямо на заборонений сигнал світлофора, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода   ОСОБА_3 , який переходив проїзну частину дороги по вулиці Вокзальній справа наліво відносно руху автобуса. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.
Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.04.2019 року ОСОБА_2   визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9886 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 250000 грн. 00 коп. моральної шкоди. В решті заявлених вимог відмовлено /т.1 а.с.9-16/.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу його захисника задоволено частково; вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 4 квітня 2019 року в частині вирішення цивільного позову про стягнення із ОСОБА_2 на користь потерпілого   ОСОБА_1 матеріальної шкоди скасовано та направлено справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишено без зміни /т.1 а.с.17-22/.
Постановою Верхового Суду від 19.11.2019 року вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда  від 4 квітня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 11 червня 2019 року щодо ОСОБА_2 у частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства; судові рішення в частині призначеного покарання ОСОБА_2 змінено, пом`якшено призначене ОСОБА_2 покарання за ч.2 ст.286 КК до 4 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки /т.1 а.с.23-27/.
Згідно з вимогами ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, вина ОСОБА_2 у скоєні 05 липня 2018 року ДТП встановлена вироком суду та доказування у цій справі не потребує.
Судом першої інстанції встановлено, що на момент вчинення злочину ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПП «УРСА-ТРАНС», де він працював водієм та здійснював перевезення пасажирів. Транспортний засіб - автобус «ПАЗ 32051», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить   ОСОБА_6 , перебував в оренді у ПП «УРСА-ТРАНС» та використовувався підприємством у господарській діяльності.
Відповідальність ОСОБА_2 була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ПП «УРСА-ТРАНС» та ПАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА». Як свідчить поліс про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності при настанні страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого та його майну, у сумі нанесених збитків, але не більше встановленого у договорі ліміту страхової суми, а саме 200 000 грн - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 100 000 грн - за шкоду, заподіяну майну.
Відповідно до ст.1172 ЦК  України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Підприємницькі товариства, кооперативи відшкодовують шкоду, завдану їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно зі ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Стаття 22 вказаного Закону передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до п. 27.1, 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення з приватного підприємства «Урса-Транс» 250 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди з кожного.
Станом на 05.07.2018 розмір мінімальної заробітної плати було встановлено на рівні 3723 грн, тому розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3 , становить 44 676 грн.
Оскільки право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_3 мають право його дружина, дочка та син, страхове відшкодування було виплачено АТ «СК «Країна» ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 у розмірі по 14892 грн. кожному, що підтверджується копіями платіжних доручень №5793 від 28.05.2020, №5792 від 28.05.2020 та №4490 від 04.05.2020 /т.1 а.с.182-184/.
Отже, письмовими доказами по справі підтверджено, що АТ «СК «Країна» компенсувало позивачу 14892 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, що в повній мірі відповідає вимогам зазначеної норми.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного підприємства «Урса-Транс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення моральної шкоди були заявлені позивачем до водія та підприємства, враховуючи, що судом було встановлено, що ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП 05 липня 2018 року перебував у трудових відносинах з ПП «Урса-Транс», керуючись ст. 1172 ЦК України, суд визнав правомірним стягнення моральної шкоди саме з підприємства та стягнув з ПП «Урса-Транс» на користь ОСОБА_1 10000 грн у відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Згідно з ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, зокрема, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, за загальним правилом відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки здійснюється особою, яка на відповідній правовій підставі володіє ним.
Як роз`яснено у п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) роз`ясненопід моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви (п.9 постанови).
У пункті 8 вказаної постанови роз`яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП України), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.
Відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як убачається із матеріалів справи 15.04.2020 року між адвокатом Іващенко Олександром Петровичем та ОСОБА_1 було укладено договір про надання професійної правничої допомоги /т.1 а.с.67-68/.
  Як свідчить квитанція від 15.04.2020 №03/20 ОСОБА_1 сплачено 10000 грн. попередньої оплати по наданню йому правової допомоги під час судового розгляду у Кіровському районному суді м. Кіровограда по цивільній справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди по факту ДТП 05.07.2018 за участю водія ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_3 , відповідно до договору від 15.04.2020 /т.1 а.с.90/.
Згідно з розрахунком суми гонорару його розмір становить 10000 грн /т.1 а.с.89/. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з приватного підприємства «Урса-Транс» на користь ОСОБА_1 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі  статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скаргиОСОБА_2 та Приватного підприємства «Урса-Транс» залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 26 листопада 2020 року без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.
Головуючий суддя         О.І. Чельник
Судді C.М. Єгорова 
В.В. Черненко