Єдиний унікальний номер 236/3930/20 
Номер провадження 22-ц/804/1182/21        

               
ПОСТАНОВА      
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И 

20 квітня 2021 року                                                                  м. Бахмут
                                     
Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря Ротар Я.Б., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 236/3930/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на отримання аліментів та припинення стягнення аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 лютого 2021 року (суддя Шаньшина М.В., повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року), 

в с т а н о в и в :

18 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на отримання аліментів та припинення стягнення аліментів, посилаючись на те, що згідно рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 вересня 2009 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку та доходів щомісячно, починаючи з 16 червня 2009 року до зміни матеріального становища. 26 вересня 2019 року Дружківським міським судом Донецької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. З 20 грудня 2019 року позивачу встановлена безстроково перша група інвалідності із загального захворювання, він потребує постійного стороннього догляду, йому рекомендовано використовувати слуховий апарат, нагляд у невролога, окуліста, кардіолога, санаторно-курортне лікування, вказане підтверджується довідкою до акту МСЕК № 054911. Позивач має безліч хронічних захворювань, що підтверджується медичними документами. У зв`язку із захворюваннями, позивач потребує постійного лікування як медичного так і санаторно-курортного, постійного стороннього догляду. 19 червня 2020 року позивач уклав шлюб із ОСОБА_4 . Відповідачка ОСОБА_2 не є непрацездатною особою, отримує пенсію за віком у розмірі, який забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом, не є інвалідом, тобто на цей час не має права на утримання в розумінні положень статей 75 та 90 СК України. Позивач вважає, що наразі відповідачка не має законних підстав на отримання від нього аліментів як колишнє подружжя, у відповідності до норм діючого СК України. Крім того, після прийняття рішення суду про стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки у розмірі 1\4 частини з усіх його доходів, змінився його матеріальний та сімейний стан. Так, позивач одружився та повинен утримувати свою нову дружину. У позивача погіршився стан його здоров`я: він отримав 1 групу інвалідності, часто хворіє, має безліч основних та супутніх діагнозів, які потребують постійного лікування та санаторно-курортного лікування, на що необхідно витрачати більше 70% від доходу позивача - його пенсії. Просив суд припинити право ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на отримання аліментів на її утримання у розмірі 1\4 частини доходу від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що були стягнуті рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 вересня 2009 року у справі № 2-955-09; припинити стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання у розмірі 1\4 частини його доходу, що були стягнуті рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 вересня 2009 року; судові витрати стягнути з відповідача.
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на отримання аліментів та припинення стягнення аліментів відмовлено.
З вказаним рішенням не погодилися позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував на скільки саме змінився матеріальний стан позивача на теперішній час і, ухвалюючи таке рішення, поставив його в нерівне матеріальне становище. Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача про те, що через свій тяжкий стан здоров`я, він потребує лікування, що вимагає значних фінансових витрат, а тому він не має можливості надавати матеріальну допомогу своїй колишній дружині.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 вересня 2009 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку та доходів, щомісячно, з 16 червня 2009 року до зміни матеріального становища, на підставі якого виданий виконавчий лист (а.с.8-10).
Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 26 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.11-14). 
З 20 грудня 2019 року позивачу встановлена безстроково перша група інвалідності із загального захворювання, що підтверджується довідкою до акту МСЕК №054911 (а.с.15). 
Позивач має хронічні захворювання, що підтверджується відповідними медичними довідками, випискою, консультативними висновками (а.с.16-41).
Згідно довідки Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 12 лютого 2021 року розмір пенсії (пенсія та щомісячна цільова грошова допомога) ОСОБА_1 за період з 01 січня 2020 року по теперішній час складає 15665,39 грн. щомісячно (а.с.129-132).
Відповідачці ОСОБА_2 з 25 листопада 2014 року встановлено 2 групу інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою до акту МСЕК №449894 (а.с.77).
Відповідно до довідки про доходи від 19 лютого 2020 року ОСОБА_2 отримує пенсію за віком з серпня 2019 року у розмірі 1678,87 грн., з грудня 2019 року у розмірі 1722,50 грн. (а.с.78).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розмір пенсії, який отримує відповідачка є меншим за прожитковий мінімум, встановлений для непрацездатних осіб статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», відповідно до якої розмір прожиткового мінімуму у 2020 році становить на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня – 1638 грн., з 1 липня – 1712 грн., з 1 грудня – 1769 грн. Крім того, позивачем не надано суду доказів, які підтверджують те, що одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги або платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу. Щодо доводів про погіршення стану здоров`я позивача, у зв`язку з чим зросли витрати на його лікування, суд враховує, що стан здоров`я як позивача, так і відповідачки, які є особами похилого віку, значно погіршився. А враховуючи дохід позивача, який в рази перевищує дохід відповідача, суд доходить до висновку, що колишній чоловік, може надавати матеріальну допомогу та відсутні підстави для припинення права на аліменти, а отже, позов задоволенню не підлягає.
Проте, з такими висновками суду колегія суддів не погоджується, оскільки фактичні обставини справи судом з`ясовано неповно, неправильно застосовані норми матеріального права.
Відповідно до частини 2 статті 75 Сімейного кодексу України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
За змістом частин 3, 4 статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно із частинами 1, 2 статті 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до частин 1, 3 статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності. У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це. 
Частиною 1 статті 82 СК України визначено, що право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу. Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин. 
Відповідно до частини 3 статті 82 СК України право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: 1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; 2) платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що з 20 грудня 2019 року позивачу встановлена безстроково перша група інвалідності, позивач є непрацездатною особою, змінився його сімейний стан, має хронічні захворювання, у зв`язку зі станом здоров`я періодично проходить лікування, інших доходів, крім пенсії не має.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача, що зазначені вище обставини призвели до скрутного матеріального становища, а тому він неспроможний надавати матеріальну допомогу на утримання колишньої дружини.
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не врахував усі зазначені обставини справи у своїй сукупності, залишив поза увагою положення частини 3 статті 82 СК України, відповідно до яких неспроможність платника аліментів надавати матеріальну допомогу є підставою для припинення їх стягнення, а тому дійшов помилкового висновку про те, що сімейний та майновий стан позивача з того часу, як його за рішенням суду зобов`язали сплачувати аліменти колишній дружині, не змінився, не встановив та не дав належну правову оцінку тим фактичним обставинам справи, від яких залежить її правильне вирішення, а тому безпідставно вважав, що позивач спроможний й надалі платити аліменти колишній дружині.
Крім того, судом першої інстанції належним чином не враховано наступні обставини та норми закону.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-1111цс17, постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі №428/7287/16-ц (провадження 61-10557св18), аналіз норм статей 75, 76 СК України дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.
Таким чином, право на утримання (аліменти) має зазначена непрацездатна особа, яка не забезпечена доходом у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу.
В матеріалах справи наявна довідка про розмір пенсії відповідачки ОСОБА_2 в 2019 році, яка складає з серпня 2019 року у розмірі 1678,87 грн., з грудня 2019 року у розмірі 1722,50 грн. (а.с.78).
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що місячний дохід (пенсія) відповідачки, яка є непрацездатною, у серпні 2019 року складав 1678,87 грн., у грудні 2019 року дорівнював 1722,50 грн., що перевищує прожитковий мінімум для осіб відповідної категорії (непрацездатних) відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», колегія приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що відповідачка не забезпечена прожитковим мінімумом, тому наявні підстави для задоволення вимог про припинення стягнення аліментів на утримання дружини ОСОБА_2 з ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, стягнутих рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 вересня 2009 року. При цьому апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що розмір пенсії, який отримує відповідачка є меншим за прожитковий мінімум, встановлений для непрацездатних осіб, оскільки взяв до уваги довідку про розмір пенсії відповідачки у 2019 році, застосувавши при цьому помилково для порівняння Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Отже, відповідачка отримує пенсію за віком в розмірі, що є більшим від розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, а тому в розумінні частини 4 статті 75 СК України її не можна вважати такою, що потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, що призвело до постановлення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову. 
Керуючись статтями 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 лютого 2021 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на отримання аліментів та припинення стягнення аліментів задовольнити.
Припинити право ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на аліменти, що стягнуті рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 вересня 2009 року у справі №2-955-09, від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його доходу.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 20 квітня 2020 року.

Судді                                                                                І.В. Кішкіна

                                                                                          А.В. Гапонов

                                                                                          О.В. Халаджи