Постанова                                           
Іменем України 
 
21 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/9539/19
провадження № 61-1722св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С. Зайцева А. Ю., 
Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»,
відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дарницького районного суду 
м. Києва від 15 жовтня 2019 року в складі судді Заставенко М. О. та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця») звернулося до суду з позовом 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - 
ЗАТ «ФФ «Дарниця»), правонаступником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця», 
та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири продаж здійснено 
за 31 721,00 грн, що на момент здійснення операції складає 16 750 умовних одиниць за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладення договору, і відповідає офіційному курсу гривні до долара США. Отже, під умовними одиницями в даному договорі сторони мали на увазі саме долар США. 
 
Позивач посилається на те, що незважаючи на сплив кінцевого строку виконання зобов`язання зі сплати вартості квартири та всупереч законодавству і судовій практиці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повністю не виконали зобов`язань з оплати вартості квартири. Як боржники, які прострочили виконання грошового зобов`язання, відповідачі відповідно до положень статті 625 ЦК України повинні також сплатити три проценти річних від простроченої суми.
 
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 231 698,88 грн, з яких 210 535,65 грн - заборгованість 
за договором та 21 163,23 грн - три відсотки річних.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 
2019 року, в задоволенні позову ПрАТ «ФФ «Дарниця» відмовлено. 
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що на момент звернення до суду відповідачі сплатити позивачу повну вартість квартири. Також суд вказав, що в договорі купівлі-продажу квартири від 18 лютого 1997 року його сторони чітко визначили істотну умову договору - ціну, яка становить 31 721 грн, і жодним чином не передбачили, що вказана ціна визначається за офіційним курсом іноземної валюти, немає жодних підстав вважати, що покупці повинні сплатити вартість квартири, виходячи з курсу долара США до гривні України на день платежу.
 
Договір не містить посилання на визначення обов`язку сплатити вартість квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти. Також в договорі відсутній будь-який графік платежів, який повинні були виконувати відповідачі 
в залежності від курсу іноземної валюти і відсутній порядок здійснення розрахунку з корегуванням розміру періодичного платежу згідно з курсом НБУ 
до іноземної валюти.
 
Отже, покладення на відповідачів відповідальності та обов`язків, які не були прямо передбачені в договорі та законі, який існував на час укладення договору, є порушенням вимог закону, загальних засад цивільного судочинства 
та призводить до порушення прав останніх.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 753/9539/19, витребувано її з Дарницького районного суду м. Києва.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи колегією в складі п`яти суддів.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У січні 2020 року ПрАТ «ФФ «Дарниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували статті 213, 637 ЦК України та залишили поза увагою, що укладаючи договір купівлі-продажу від 18 лютого 1997 року, сторони погодили, що вартість квартири буде сплачуватися покупцями за офіційним курсом національної валюти до долара США, установленим НБУ на день платежу.
 
Доводи інших учасників справи
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказували, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними й обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Указували, що суди правильно врахували практику Верховного Суду України у правовідносинах з аналогічними фактичними обставинами справи.

 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 18 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця», з одного боку, 
та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори 
та зареєстрований в реєстрі за номером 3у1057. 
 
Пунктом 4 договору визначено: «Продаж здійснено за тридцять одну тисячу сімсот двадцять одну гривню, що на момент здійснення операції складає шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладення даного договору». 
 
Відповідно до пункту 5 договору покупці виплачують продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту його укладання. До виплати покупцями продавцю повної вартості квартири на неї накладається заборона на відчуження. Після повного виконання покупцями зобов`язань з оплати вартості квартири продавець письмово повідомляє про це нотаріальну контору.
 
18 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підписано додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири № 74 від 18 лютого 1997 року, якою встановлено розмір щомісячної виплати виходячи з еквіваленту 81 умовних одиниць в національній валюті України за курсом НБУ на момент виплати.
 
ПрАТ «ФФ «Дарниця» тлумачить пункт 4 договору купівлі-продажу як визначення розміру зобов`язань за вказаним договором в умовних одиницях, тобто, доларах США, і вважає, що це є підставою для визначення суми, що підлягає сплаті 
у гривнях, за офіційним курсом долара США до гривні на день платежу.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2010 року, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними задоволено. Визнано недійсною частину пункту 4 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між 
ЗАТ «ФФ Дарниця» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посвідчений 18 лютого 
1997 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. та зареєстрований в реєстрі за номером 3у-1057, а саме: «що на момент здійснення операції складає шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору» та визнано недійсною додаткову угоду до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладену між ЗАТ «Фармацевтична фірма Дарниця» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 18 лютого 1997 року.
 
Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ЗАТ «ФФ «Дарниця» 
на зазначені судові рішення.
 
У жовтні 2010 року ЗАТ «ФФ «Дарниця» звернулась до Верховного Суду України 
зі скаргою про перегляд ухвали Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року у зв`язку з винятковими обставинами.
 
Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2012 ухвалу Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року щодо відмови у відкритті касаційного провадження в частині вирішення зустрічних позовних вимог, в тому числі вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині визнання недійсною частини пункту 4 цього договору скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.
 
Отже, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року 
в частині визнання недійсною додаткової угоди до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеної 18 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ Дарниця» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , набрало законної сили.
 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на виконання умов договору купівлі-продажу квартири за період з липня 1997 року до вересня 2011 року сплатили ПрАТ «ФФ «Дарниця» грошові кошти в сумі 31 721 грн, що підтверджується платіжними квитанціями.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних 
на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких 
не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, 
що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Оскільки касаційна скарга надійшла до суду у січні 2020 року, то за таких обставин розгляд касаційної скарги Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України 
в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - 
ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього кодексу. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначені загальні способи, що мають застосовуватися для тлумачення на трьох його рівнях.
 
Перший рівень тлумачення - за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).
 
Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також, з чого вони виходили при його виконанні (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).
 
Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 213 ЦК України).
 
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу виконання умов договору купівлі-продажу квартири, зокрема пункту 4 цього договору.
 
З метою правильного вирішення цього спору суди першої й апеляційної інстанцій, враховуючи вимоги статті 213 ЦК України, повинні були витлумачити пункт 4 договору купівлі-продажу квартири, встановити наявність або відсутність факту порушення відповідачами їх обов`язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири, а у разі встановлення факту такого порушення - визначити суму коштів, яку слід стягнути з відповідачів.
 
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшли висновку, що відповідачі в повному обсязі виконали умови договору купівлі продажу квартири й позовні вимоги є необґрунтованими.
 
Позивач у касаційній скарзі заперечує законність і обґрунтованість ухвалених 
у справі судових рішень, а позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню. Вказує, що суди попередніх інстанцій неправильно витлумачили умови укладеного між сторонами договору.
 
Колегія суддів Верховного Суду частково погоджується з доводами касаційної скарги виходячи з такого.
 
Отже, спір стосується тлумачення умов пунктів 4 та 5 укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири і визначення умов, за яких договір вважається виконаним. При цьому договір може вважатися виконаним належним чином лише у разі виконання усіх умов договору, тобто вчинення таких дій, які відповідатимуть обом умовам договору щодо належного розміру оплати.
 
Колегія суддів вважає, що оцінюючи законність вимог договору про оплату вартості квартири в умовних одиницях за курсом НБУ суди не врахували правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 08 лютого 
2017 року у справі № 6-1905цс16, відповідно до якого згідно зі статтею 169 
ЦК Української РСР грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Згідно зі статтею 99 Конституції України та частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - декрет) валюта України 
є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше 
не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства.
 
Закон передбачає обов`язкове здійснення платежів на території України 
в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.
 
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
 
Про такі випадки йдеться у статтях 193, 524 та 533 ЦК України, в Законі України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року № 959-XII, у декреті, у Законі України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» 
від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР.
 
Суди попередніх інстанцій не встановили, чи підлягають застосуванню до спірних умов договору положення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень 
ЦК України, враховуючи, що правовідносини з виконання спірного договору між сторонами тривали, та чи відповідно до них підлягають застосуванню правила статті 533 ЦК України.
 
За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент 
в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення 
не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду необхідно з`ясувати сутність такого визначення.
 
Чинне на момент вчинення договору купівлі-продажу законодавство України, 
що є актуальним для оцінки спірних правовідносин, передбачало, що, 
за загальним правилом, законним засобом платежу в Україні між її резидентами є гривня.
 
Суди не дали оцінку доводам позивача про те, що погоджуючи умови договору, сторони домовилися, що валютою боргу є «умовні одиниці», а валютою платежу - національна валюта. При цьому необхідно розуміти, що валюта боргу - це валюта, у якій грошове зобов`язання виражене в договорі, а валюта платежу - 
це та валюта, в якій грошове зобов`язання може бути виконане. Суди також 
не встановили, чи є «умовні одиниці» еквівалентом долара США.
 
Також суди першої й апеляційної інстанцій не врахували того, що подібна практика визначення валюти боргу в еквіваленті була поширеною, загальновідомою 
на момент вчинення правочину, а також новим законодавством України 
не заперечується її правомірність. Таким чином, з моменту набрання чинності 
ЦК України з 01 січня 2004 року відбулася «законодавча реабілітація» умови про визначення валюти боргу у зобов`язанні шляхом визначення еквівалента іноземної валюти, тобто відбулося законодавче визнання правомірності подібної практики у відносинах учасників цивільного обігу.
 
Крім того, суди не визначились, чи були зрозумілими сторонам зазначені умови договору купівлі-продажу під час його укладення, а жодна зі сторін про 
це не заявила. 
 
Не врахували суди й те, що договір укладено в умовах інфляції, падіння курсу національної валюти до іноземних валют, коли використання еквівалента 
до іноземної валюти, переважно до долара США, стало поширеним для практики цивільного обороту, стало альтернативним способом забезпечення інтересів кредитора у грошових зобов`язаннях, особливо, коли момент передання проданої речі не збігався у часі з моментом отримання оплати за неї, а також не встановили, чи не порушувались у такому випадку інтереси боржника у зобов`язанні. 
 
Схожі за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі 753/22010/14-ц (провадження 14-211цс18) за позовом ПрАТ «ФФ «Дарниця» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна, в якій Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
 
З огляду на надану оцінку аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій Верховний Суд вважає касаційну скаргу частково обґрунтованою, тому рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року слід скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду справи суд повинен виконати вимоги процесуального закону, врахувати викладені у постанові висновки суду касаційної інстанції, 
на підставі належних і допустимих доказів встановити фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та впливають 
на права й інтереси учасників спору, зокрема, встановити згідно з визначеними правилами тлумачення договорів, враховуючи звичаї ділового обороту, попередню та наступну поведінку сторін договору купівлі-продажу квартири, 
їх майнові інтереси, права й обов`язки, дійсний зміст, природу та мету цього договору, валюту зобов`язання його сторін, особливості проведених розрахунків між ними, а також надати належну оцінку наданим учасниками спору доказам, 
їх аргументам і постановити законне й обґрунтоване рішення.
 
Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).
 
Щодо інших клопотань у справі
 
23 листопада 2020 року до Верховного Суду надійшли пояснення 
ПрАТ «ФФ «Дарниця» щодо розгляду справи з урахуванням висновків Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у подібних правовідносинах,які по суті є доповненням до раніше поданої 
ПрАТ «ФФ «Дарниця» касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 398 ЦПК України передбачено, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження. 
 
Частиною першою статті 392 ЦПК України встановлено, що касаційна скарга 
на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
 
Оскільки додаткові пояснення, які фактично є доповненням до касаційної скарги ПрАТ «ФФ «Дарниця» надійшли до суду касаційної інстанції поза межами строку на касаційне оскарження, тобто заявником пропущено строк на доповнення чи зміну касаційної скарги, додаткові пояснення підлягають поверненню.
 
24 листопада 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання 
ПрАТ «ФФ «Дарниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а 27 січня 2021 року - клопотання товариства про прискорення передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або 
за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Однак у поданих клопотаннях ПрАТ «ФФ «Дарниця» не навело достатніх аргументів для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду 
в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, а тому в задоволенні цих клопотань слід відмовити.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється 
та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, 
а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 390, 398, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Додаткові пояснення Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» повернути заявнику.
 
У задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а також клопотання про прискорення передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року скасувати.
 
Справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   В. С. Жданова   А. Ю. Зайцев	
 	  В. М. Коротун