ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Номер справи: 766/24256/18
 
Номер провадження: 22-ц/819/943/21
 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 червня 2021 року                                                                 м. Херсон

        Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого                Приходько Л. А. (суддя-доповідач)
суддів:                Базіль Л. В.,
Бездрабко В. О., 
секретар                Дундич А.О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргоюОСОБА_1  на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2019 року у складі головуючого судді Дорошинської В.Е.,
в с т а н о в и в:

07 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що йому відповідно до ордеру на право зайняття житлової площі в гуртожитку АДРЕСА_1 було надано в користування кімнати №121, №122, №123. 
На час надання вказаних кімнат він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , яка вселилася до житлового приміщення разом зі ним як член родини, та відповідно була зареєстрованою за вищевказаною адресою, крім нього та відповідача також за вказаною адресою зареєструвалася їх спільна донька ОСОБА_3 , 2007 року народження.
У 2013 році дружина разом з донькою виїхала до Республіки Вірменія, громадянкою якої вона є і до цього часу в Україну не поверталася, місце її перебування йому не відомо. 
Рішенням суду шлюб між ним та відповідачем розірвано в 2016 році.
Посилаючись на те, що відповідач у спірних кімнатах не проживає, він змушений самостійно сплачувати комунальні послуги, у тому числі за відповідачку, яка фактично ними не користується, збереження за відповідачкою місця реєстрації перешкоджає йому у вирішенні питання щодо приватизації житла у гуртожитку, просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатами № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було надано суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та не надав жодного доказу на підтвердження права вимоги про те, що відповідачка у вказаній квартирі не проживає без поважних причин.
Крім того, суд зазначив, що позивач є неналежним суб`єктом звернення до суду з позовом про втрату права користування жилим приміщенням, оскільки позивач не наділений правом на звернення до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі
Апеляційна скарга мотивована тим, що при постановлені рішення судом не було враховано наявність нотаріально посвідченої заяви відповідача від 04 червня 2016 року, в якій зазначено про реєстрацію її місця проживання АДРЕСА_3 , в якій відповідачем також надано згоду виписати її з місця проживання в Україні, АДРЕСА_4 . Крім того, при постановлені рішення судом не враховані положення Законів України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно яких мешканці гуртожитків мають право на приватизацію житла, у зв`язку з чим являються суб`єктами правовідносин щодо реалізації своїх житлових прав.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористалася.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі. Просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. 
Оскільки за місцем реєстрації місця проживання відповідач не проживає, її місце знаходження та місце роботи не відомо, виклик ОСОБА_4 суду здійснений відповідно до п.11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Відповідно до частин 1- 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого відділом РАЦС Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні, 01 березня 2008 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 сторони від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .
23 квітня 2008 року на підставі спільного рішення адміністрації профспілкового комітету бавовняного комбінату від 23 квітня 2008 року ОСОБА_1 , який працює у відділі забезпечення, виданий ордер на житлову площу в гуртожитку за №2305 на право зайняття жилої площі у гуртожитку АДРЕСА_1 , кімнати № НОМЕР_1 .
З копії посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 місце проживання ОСОБА_6 зареєстровано 21 січня 2011 року за адресою АДРЕСА_4 (а.с.13).
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до акту від 03 грудня 2018 року складеного комісією у складі: головного інженера ОСОБА_7 , майстра дільниці ОСОБА_8 , затвердженого начальником ЖЕК №1 ОСОБА_9 , комісією встановлено, що встановлено, що наймачем кімнат АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 є ОСОБА_1 , разом з ним за вказаною адресою зареєстровані дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_5 , 2007 року народження. ОСОБА_2 у гуртожитку ніколи не проживала, особистих речей не завозила. Вказані обставини підтвердили сусіди: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ..
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та не надано жодного доказу на підтвердження права вимоги про те, що відповідачка у вказаній квартирі не проживає без поважних причин.
Також, суд зазначив, що позивач є неналежним суб`єктом звернення до суду з позовом про втрату права користування жилим приміщенням, оскільки позивач не наділений правом на звернення до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Проте з таким висновком суду погодитись не можна.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно до статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.
Згідно частини першої статті 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Змінами до Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ, «Про приватизацію державного майна» від 04 березня 1992 року № 2163-ХІІ передбачено, що гуртожитки включено до об`єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках» від 03 березня 2005 року № 2453-ІV).
Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму житлових приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР.
З урахуванням подібності правовідносин щодо користування житловою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування житловим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на житлове приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася житлова площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).
Як вбачається з матеріалів справи відповідач, ОСОБА_4 , у спірному жилому приміщенні не проживає протягом тривалого часу, понад шість місяців. Вказані обставини підтверджуються актом комісії ЖЕК №1, згідно якого ОСОБА_4 у гуртожиток взагалі не вселялась та свої особисті речі не завозила, що свідчить, що вона не проживає у спірному житлі з січня 2011 року(з часу реєстрації її місця проживання).
Будь-які докази, які спростовували вказані обставини в матеріалах справи відсутні.
Також в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо наявності поважних причин тривалого, понад шість місяців, не проживання відповідачки у спірному житлі. 
Крім того, з доданої до апеляційної скарги заяви ОСОБА_4 від 04 червня 2016 року, справжність підпису якої посвідчена, нотаріусом Території Кентрон, Вірменська республіка, відповідач надає згоду на те, щоб її виписали з місця проживання: АДРЕСА_4 . Заява також містить відомості, що місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано у Вірменській Республіці, у АДРЕСА_3 .
Вказана заява підтверджує доводи позивача про виїзд відповідачки за межі України, та відсутність у неї наміру зберігати за собою право користування спірним житлом.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у к. АДРЕСА_8 
Зважаючи на те, що відповідачка, будучи колишнім членом сім`ї позивача, понад шість місяців не проживає у спірному житлі без поважних причин, в силу вимог статті 71, 72 ЖК України вона втратила право на користування житловим приміщенням кім. АДРЕСА_8 .
Висновок суду першої інстанції про те, що позивач є неналежним суб`єктом звернення до суду з позовом про втрату права користування жилим приміщенням, оскільки позивач не наділений правом на звернення до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням не ґрунтується на нормах закону, оскільки нормами чинного законодавства, що регулює спірні відносини, не обмежено право наймача, яким є ОСОБА_1 , на звернення до суду із позовом про визнання особи, відсутність якої перевищила шість місяців із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
Разом з тим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням (кімнатами) 122,123 буд. АДРЕСА_2 , є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_4 мала право на користування цими жилими приміщеннями. Згідно відмітки у посвідці на постійне проживання в України, її місце проживання зареєстровано лише у кім. АДРЕСА_8 .
Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з підстав передбачених статтею 376 ЦПК України слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_8 .
У задоволені решти позовних вимог слід відмовити.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_8 . 
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 29 червня 2021 року.

Головуючий                                                          Л. А. Приходько

Судді:                                                                         Л. В. Базіль

       В. О. Бездрабко