П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/5860/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гнап Д.Д.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
21 травня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації в якому просив:
- зобов`язати Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації поновити шестимісячний строк для сплати залишкової вартості автомобіля марки "ЗАЗ-110308-44", 2010 року виготовлення, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого 23.02.2011 на ОСОБА_2 ;
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації щодо ненадання довідки-рахунку для сплати розрахункової вартості автомобіля;
- зобов`язати Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 розрахунок з розрахунковою сумою для викупу автомобіля марки автомобіля марки "ЗАЗ-110308-44", 2010 року виготовлення, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
На переконання апелянта суд першої інстанції дійшов помилкових висновків у даній справі, оскільки позивач, згідно з вимогами Порядку для сплати залишкової вартості автомобіля, протягом шести місяців з дня смерті інваліда мав лише сплатити до державного бюджету вартість автомобіля, а не звернутись до відповідача з відповідною заявою про намір залишити автомобіль. 
Серед іншого, позивач зазначив, що саме через протиправну бездіяльність органу соціального захисту, яка виявилась у ненаданні йому довідки про вартість автомобіля, він був позбавлений можливості сплатити необхідну суму.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів позивача та, вказавши на відсутність належних доказів в підтвердження поважності причин пропуску позивачем шестимісячного строку, встановленого Порядком для сплати залишкової вартості автомобіля, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 , як інваліда війни 1 групи, було забезпечено автомобілем марки ЗАЗ-110308, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 реєстраційний номер НОМЕР_2 на умовах Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 08.09.1997.
Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 24.06.2019,   ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 є онуком померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 та копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_5 від 12.03.2020
Відповідно до довідки №Л-03-40677 від 30.09.2020, виданої відділом реєстрації місця проживання, померлий 22.06.2019 ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою на день смерті померлого був зареєстрований і позивач.
Позивач звернувся до Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації з заявою щодо переоформлення в його власність автомобіля ЗАЗ 110308, отриманого його дідом, ОСОБА_2 , через органи соціального захисту населення на пільгових умовах у зв`язку з його смертю.
Листом №04.03-1528 від 19.03.2020 позивачу відмовлено у переоформленні автомобіля з посиланням на п.16 Порядку, а саме - оскільки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а пакет документів щодо переоформлення автомобіля надійшов до Департаменту 12.03.2020 (більше ніж 6 місяців після смерті, а не протягом шести).
Не погодившись з відмовою Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, маючи право на викуп автомобіля та його переоформлення на себе, не реалізував останнє у встановлений Порядком № 999 строк.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантуї їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, визначено Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-XII.
Частиною 3 статті 38 вказаного Закону встановлено, що після смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів її сім`ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Технічні та інші засоби реабілітації можуть бути залишені у власності членів сім`ї померлої особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Механізм забезпечення легковими автомобілями, зазначеними в абзаці шостому статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - автомобіль), осіб з інвалідністю, зокрема дітей з інвалідністю, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано (далі - місце реєстрації) в Україні в установленому законодавством порядку визначає Порядок забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 (далі - Порядок № 999), в редакції на момент виникнення відповідних правовідносин.
Відповідно до п. 3 Порядку № 999 до членів сім`ї інваліда належать громадяни України, які проживають разом з ним, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку. В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) головному, районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті.
Пунктом 16 Порядку №  999 передбачено, що автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті інваліда залишається у користуванні його сім`ї, якщо в ній є інвалід, який:
- мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше 6 місяців з дня його смерті;
- був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його реєстрації;
- не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.
Іншому члену сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції, вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.
Розрахункова сума для викупу автомобіля визначається головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції з урахуванням зносу автомобіля 0,84 відсотка за кожний повний місяць або 10 відсотків за кожний повний рік. Під час розрахунку неповний місяць користування автомобілем (незалежно від кількості днів) зараховується як повний місяць. За результатами розрахунку складається довідка-рахунок за формою, що затверджується Мінсоцполітики.
Судова колегія зауважує, що положенням Порядку №999 чітко визначено умови за яких після смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю автомобіль може бути переданий у власність члену її сім`ї (за бажанням такого члена сім`ї). 
Відтак, єдиною умовою безоплатної передачі у власність автомобіля до закінчення 10-річного строку його експлуатації, у разі смерті інваліда, якому він надавався, члену його сім`ї є саме факт сплати членом сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, вартості автомобіля протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах казначейства.
При цьому, слід зауважити, що нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, не передбачено обов`язку органу соціального захисту визначати члена сім`ї інваліда, якому може бути передано автомобіль, оскільки останні на обліку органів соціального захисту населення не перебувають. До того ж, передача автомобіля померлого інваліда у власність члену його сім`ї може мати місце виключно за бажанням останнього. 
Стосовно ж визначення залишкової вартості автомобіля померлого інваліда, яка належить до сплати, то вказане здійснюється виключно за заявою члена сім`ї померлого інваліда, яка подається до органу соціального захист населення до спливу шестимісячного терміну після смерті особи з інвалідністю, шляхом видання відповідної довідки. 
Дані умови позивачем не дотримано. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про смерть помер 22.06.2019 року.
Проте, з відповідною заявою про переоформлення автомобіля позивач звернувся до відповідача лише 12.03.2020, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого п. 16 Порядку №999.
При цьому, судом апеляційної інстанції не здобуто доказів на підтвердження того, що позивач протягом шести місяців з дня смерті ОСОБА_2 звертався до Департаменту праці, соціальної та сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації з відповідною заявою на переоформлення автомобіля.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.09.2019 року у справі № 200/11191/18-а та від 28.11.2019 року у справі №806/31/17.
Щодо доводів апелянта про відсутність у нього обов`язку щодо звернення до відповідача з заявою про намір отримати у власність автомобіль померлого інваліда, то судова колегія останні відхиляє як такі, що грунтуються на помилковому трактуванні норм чинного законодавства. 
Позиція апелянта про порушення ним шестимісячного строку, встановленого Порядком №999, лише з вини відповідача, який не надав вчасно довідку про залишкову вартість автомобіля в повному обсязі, судом апеляційної інстанції до увагу не приймається, оскільки є необгрунтованою та такою, що висвітлює виключно суб`єктивне трактування апелянтом норм чинного законодавства на власну користь. 
Крім того, судова колегія зауважує, що строки передбачені абз. 3-7 п.16 Порядку №999 є імперативними і поновленню не підлягають.
Отже, за результатом апеляційного розгляду справи, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції та вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Водночас, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що Хмельницьким окружним адміністративним судом не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена 21 травня 2021 року (у зв`язку з перебуванням суддів Білої Л.М. у період з 05.04.2021 року по 23.04.2021 року на лікарняному, а у період з 26.04.2021 по 30.04.2021 у відпустці, Курка О.П. у період з 05.05.2021 року по 14.05.2021 року у відпустці).          
          
Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.