ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/1516/20                Головуючий суддя І інстанції Стригуненко В. М.
Провадження № 22-ц/818/3460/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021року                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 26 лютого 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що він є власником житлового будинку, а відповідач ОСОБА_1 , який є його сином, зареєстрований за вказаною адресою, але фактично у будинку не проживає з середини 2017року, бо в той час виїхав до Російської Федерації на заробітки.
Вказує, що теперішнє фактичне місце проживання та засоби зв`язку ОСОБА_1 позивачу не відомі, оскільки він з ним не спілкується кілька років. З моменту добровільного виселення з будинку відповідач в ньому не проживає та ніяких витрат по утриманню житла, в тому числі по оплаті комунальних послуг не несе.
Зауважує, що реєстрація відповідача в будинку позивача порушує його права, як власника будинку, житлові права, ускладнює його життя, негативно впливає на його бюджет, оскільки він не може оформити належним чином субсидію по оплаті житлово-комунальних послуг.
Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 26 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано ОСОБА_1 . Таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову позивачу відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач не довід належним чином відсутність його відповідному будинку. Зауважує, що позивач фактично вигнав його з будинку, з приводу чого він звертався до правоохоронних органів, не встановлено судом наявності перешкод у позивача в користуванні правом власності.
Вказує, що позивач не звертався до цього з пропозицією чи вимогою зняття з реєстрації.
Зауважує, що позивач є його батьком, на даний час склались неприязні стосунки, у зв`язку з чим він змушений проживати у дружини або друзів, оскільки будинок в якому він зареєстрований позивач його не пускає.
Зазначає, що у вказано буднику проживав з 12 років, що позивачем не заперечується, вважає його своїм житлом.
Вказує, що на момент розгляду справи, квартира в якій він проживав зі своєю дружиною знаходиться в неналежному стані після пожежі, яка сталася 13.03.2021 року, йому завдано суттєву матеріальну шкоду, тому на даний час не має де жити зі своєю сім`єю.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, Позивач ОСОБА_1 , згідно договору міни від 26.11.1997 року, є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . 
Відповідач ОСОБА_1 є сином позивача.
Як вбачається з копії будинкової книги, копії паспорта відповідача та відповіді відділу з питань реєстрації місця проживання апарату виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 14.03.2003р., як член сім`ї позивача.
Згідно з актом обстеження від 01.07.2020р. відповідач ОСОБА_1 , за зареєстрованою адресою місця проживання: АДРЕСА_1 , не проживає з 2017р., при обстеженні будинку його самого та його речей виявлено не було, що підтверджено свідками: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач добровільно, свідомо не проживає за місцем реєстрації, не вчиняє ніяких дій, які б свідчили про його бажання там дійсно проживати, реєстрація відповідача позбавляє позивача можливості оформити належним чином субсидію по оплаті житлово-комунальних послуг, що негативно впливає на його фінансове становище.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних підстав.
Стаття 47 Конституція України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до положень статей 316,317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частина перша статті 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
       Відповідно до статті 405ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.
В даному випадку, обираючи спосіб захисту свого цивільного права, позивач посилався на положення ст. 391 ЦК України та ст. 405 ЦК України та обґрунтовував вимоги тим, що його син з середини 2017 року без поважних причин не проживає в належному йому на праві владності будинку.
Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи свідчать проте, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою:  АДРЕСА_1 згідно з договором міни від 26.11.1997 року.(а.с.8).
У вказаному житловому будинку зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_1 (а.с.6,9).
Сторонами не заперечується факт того, що відповідач ОСОБА_1 більше року до часу звернення до суду не проживає у спірному будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , а проживає у дружини.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності поважних причин не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік. Також не надано доказів створення позивачем істотних перешкод для проживання відповідача за вказаною адресою. Єдиною причиною тривалого не проживання у спірній квартирі та зміни місця проживання відповідача разом зі своєю сім`єю, про яку заявив відповідач в суді апеляційної інстанції, - це неприязні відносини, які у нього склалися з батьком, що само по собі не є істотною та непереборною перешкодою у користуванні житлом за відсутності ознак протиправної діяльності позивача чи зловживання ним правом. З цього приводу відповідач не надав до суду належних і допустимих доказів звернення до правоохоронних органів за захистом порушеного права тощо.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду – залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 26 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 22 червня 2021 року.

Головуючий –                                                 В.Б. Яцина.

Судді -                                                                 І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.