Постанова
Іменем  України
 
21 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 725/5670/17
 
провадження № 61-3870 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,                    Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2020 року 
у складі судді Стоцької Л.А. та постанову Чернівецького апеляційного суду  від 23 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю.,                 Кулянди М. І., Одинака О. О., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                   ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 14 січня 2013 року між ним                              та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримала від нього у позику грошові кошти у розмірі 62 500 доларів США та зобов`язалась їх повернути на вимогу. Вказані обставини підтверджуються розпискою ОСОБА_2 від 14 січня 2013 року. 
22 грудня 2014 року він направив відповідачці вимогу про повернення грошових коштів протягом місяця з моменту пред`явлення цієї вимоги, тобто                до 22 січня 2015 року.
07 листопада 2017 року він повторно звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів. Проте відповідачка його вимоги не виконала, отримані у позику грошові кошти не повернула чим порушила його права. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути                                   з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 62 500 доларів США, 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 23 січня 2015 року по 04 грудня 2017 року у розмірі 5 373,29 доларів США у гривневому еквіваленті на дату ухвалення судового рішення.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 вересня                   2020 року позов ОСОБА_1  задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 67 873,29 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 22 вересня 2020 року становить 1 914 026,78 грн, з яких заборгованість за договором позики у розмірі 62 500 доларів США; 3 % річних у розмірі 5 373,29 доларів США за період з 23 січня 2015 року по 07 листопада 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка,                                   як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за спірним договором позики не виконала, унаслідок чого утворилась заборгованість             за цим договором, яка підлягає стягненню з неї. Розмір зазначеної заборгованості відповідає умовам договору та вимогам закону. Строк виконання зобов`язання за договором позики від 14 січня 2013 року сплив            22 січня 2015 року, а тому виконання зобов`язання вважається простроченим    з 23 січня 2015 року і саме з цього часу позивач має право на нарахування                3 % річних, що становить 5 373,29 доларів США.
Висновком експерта Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 26 березня 2018 року № 268-к встановлено, що підпис від імені відповідачки у розписці від 14 січня 2013 року виконано саме ОСОБА_2 , що спростовує доводи останньої про те, що вона не укладала спірний договір позики та не підписувала вищевказану розписку. Крім того, висновком експерта Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 10 липня 2018 року № 871-к встановлено, що друкований текст у розписці від 14 січня 2013 року нанесений електрофотографічним способом друку, підпис виконаний писальним приладом типу кулькової ручки.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2  задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 позику у розмірі 62 500 доларів США, три проценти річних у розмірі 5 373,29 доларів США. У решті рішення суду залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що  ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики належним чином не виконала, кошти позивачу, як позикодавцю, не повернула, а тому утворилась заборгованість           за цим договором, яка підлягає стягненню з неї. 
Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів щодо неправильності розрахунку 3 % річних за період з 23 січня 2015 року по 07 листопада                     2017 року, тому судом першої інстанції правильно стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за вищевказаний період. Відповідачкою не підтверджено належними доказами її доводи про те, що грошові кошти вона від позивача не отримала, оскільки розписка від 14 січня 2013 року є документом, який підтверджує укладення договору позики та засвідчує отримання ОСОБА_2 грошових коштів. 
Посилання відповідачки на недоведеність надання їй позивачем у позику грошових коштів та підписання нею розписки, також спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 26 березня 2018 року №268-к, відповідно до якого підпис у розписці виконаний відповідачкою, висновком експерта Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 10 липня 2018 року № 871-к. Крім того, відповідно до висновку судово-технічної експертизи документів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27 серпня 2020 року           № 4148/19-34/21538:21545/20-34 підпис у розписці від імені ОСОБА_2 , виконаний кульковою ручкою, виконання підпису у вказану в документі дату,  а саме 14 січня 2013 року, не виключається. Ураховуючи викладене, відповідачкою не спростовано презумпцію правомірності правочину                (стаття 204 ЦК України). 
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення                                з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики та 3 % річних одночасно з визначенням в іноземній валюті та                            в еквіваленті у гривні. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 725/5670/17                з Першотравневого районного суду м. Чернівці. 
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що з грудня 2010 року відповідачка отримує пенсію по інвалідності, вона ніколи не займалась підприємницькою діяльністю. Про існування боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед позивачем за спірним договором позики відповідачка довідалась лише                    09 листопада 2017 року отримавши вимогу про повернення коштів                        від 07 листопада 2017 року.
Судами безпідставно було проігноровано клопотання відповідачки про виклик свідків, які могли б спростувати факт отримання нею позики від позивача та оформлення розписки від 14 січня 2013 року.
Позивач судові рішення не оскаржив.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
2.                 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Судом установлено, що 14 січня 2013 року між  ОСОБА_1                                  та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідачка, як позичальник, отримала від позивача позику у розмірі 62 500 доларів США та зобов`язалась її повернути за вимогою останнього. Вказані обставини підтверджуються розпискою ОСОБА_2 від 14 січня 2013 року (а.с. 8, т. 1). 
22 грудня 2014 року  ОСОБА_1  направив ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів протягом місяця з моменту пред`явлення вимоги, тобто до 22 січня 2015 року (а.с. 9, т. 1).
07 листопада 2017 року  ОСОБА_1  повторно звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів (а.с. 10, т. 1).
ОСОБА_2 позику  ОСОБА_1 не повернула. 
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник,                                а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів                           є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно                  від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ураховуючи викладене, суди, апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції у частині визначення еквіваленту суми боргу у гривні, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 , як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, укладеним 14 січня 2013 року                                   з  ОСОБА_1 не виконала, унаслідок чого утворилась заборгованість                  за цим договором, яка підлягає стягненню з відповідачки разом з 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір зазначеної заборгованості відповідає умовам договору та вимогам закону.
Посилання касаційної скарги на те, що відповідачка не укладала спірний договір позики є безпідставними та спростовуються висновком експерта Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру                    від 26 березня 2018 року № 268-к, відповідно до якого підпис від імені відповідачки у розписці від 14 січня 2013 року виконано саме ОСОБА_2 (а.с. 103-104, т. 1). Крім того, висновком експерта Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 10 липня 2018 року                     № 871-к підтверджено, що друкований текст у розписці від 14 січня 2013 року нанесений електрофотографічним способом друку, підпис виконаний писальним приладом типу кулькової ручки (а.с. 176-177, т. 1).
Доводи касаційної скарги про те, що судами безпідставно проігноровано клопотання відповідачки про виклик свідків, які могли б спростувати факт отримання нею позики від позивача, на увагу не заслуговують, так як                             відповідно до абзацу 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Крім того, у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. 
Таким чином, факт наявності у позивача спірної розписки відповідачки              від 14 січня 2013 року свідчить про невиконання нею, як боржником, зобов`язання за договором позики. 
Інших доводів касаційна скарга не містить. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 вересня                   2020 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                        Г. В. Коломієць
 
Д. Д. Луспеник