Постанова
Іменем України
 
24 травня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 2-7-3760/08
 
провадження № 61-3322св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи:
 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідач - Адміністрація Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - ОСОБА_8 ,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , на постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2020 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У квітні 2008 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання права власності на самочинно переплановану квартиру та визначення часток, посилаючись на те, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 , який раніше мав статус гуртожитку для малосімейних. З метою поліпшення житлових умов, на підставі розпорядження Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11 березня 2008 року № 251-р їм було надано дозвіл на приєднання до вказаної квартири приміщення загального користування (колясочної) площею 12 кв. м. Також за згодою сусідів вони приєднали до квартири частину коридору загального користування площею 3,9 кв. м та частину лоджії. Внаслідок реконструкції квартири шляхом збільшення її площі за рахунок приєднання приміщення колясочної та частини коридору загального користування загальна площа квартири збільшилася до 58 кв. м, а житлова - до 41,6 кв. м. Перепланування квартири проведено без відповідного проекту, але в подальшому погоджено з відповідними міськими службами. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просили визнати за ними право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 58 кв. м, житловою площею 41,6 кв. м та визначити за кожним власником по 1/4 частки на вказану квартиру.
 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 травня 2008 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право власності на самочинно переобладнану трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 з двокімнатної за рахунок переобладнання приєднаного приміщення загального користування (колясочної) згідно з розпорядженням Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11 березня 2008 року № 251-р в житлову кімнату та за рахунок самочинного приєднання частини коридору загального користування площею 3,9 кв. м, в результаті чого загальна площа квартири склала 58 кв. м, житлова площа - 41,6 кв. м, по 1/4 частині за кожним.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачі самочинно переобладнали спірну квартиру без відповідного дозволу та належно затвердженого проекту. Санепідемслужба Центрального району міста Миколаєва, Центральний районний відділ Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області, а також Головне управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Миколаївської міської ради погодили оформлення самочинно переобладнаної квартири АДРЕСА_2 , а сусіди ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не заперечували проти оформлення вказаної квартири. Враховуючи, що позивачі не порушили прав інших осіб, проводили переобладнання квартири за свої кошти та придбані матеріали, суд дійшов висновку про задоволення позову на підставі статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 12 Закону України «Про власність». 
 
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, 06 лютого 2019 року особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року поновлено ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 травня 2008 року. 
 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 306 грн, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду. 
 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 травня 2008 року. 
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 травня 2008 року скасовано та ухвалене нове судове рішення. В задоволенні позову відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірні приміщення (колясочна та коридор загального користування) мають статус допоміжних приміщень. Позивачі самочинно перепланували та реконструювали вказані допоміжні приміщення будинку (гуртожитку) АДРЕСА_3 , які перебували у спільній сумісній власності всіх власників квартир зазначеного будинку (гуртожитку). Оскільки до початку здійснення будівельних робіт позивачі не отримали відповідні дозволи, а також згоду всіх співвласників, чим позбавили їх можливості користуватися спірними приміщеннями, то позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вирішення питання щодо визнання права власності на самочинно переплановану квартиру, площа якої збільшилася за рахунок приєднання допоміжних приміщень, взагалі не підлягає розгляду в судовому порядку. При цьому ОСОБА_1 безпідставно послалася на те, що апеляційний суд необґрунтовано прийняв апеляційну скаргу та призначив її до розгляду, так як це є дискреційним повноваженням апеляційного суду. Вимоги ОСОБА_8 про застосування позовної давності до вимог, викладених в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до помилкового тлумачення позивачем ОСОБА_1 чинного цивільного законодавства.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
18 лютого 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 травня 2008 року.
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України  (далі - ЦПК України), ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , зазначила, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц, від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, від 06 грудня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 12 вересня 2019 року у справах №№ 905/946/18, 905/947/18, від 19 вересня 2019 року у справі № 361/6095/2015-ц.При цьому апеляційний суд не встановив поважних причин пропуску ОСОБА_8 строку на апеляційне оскарження, не вирішив питання про поновлення цього строку, не з`ясував, чи стосується рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 травня 2008 року прав та обов`язків ОСОБА_8 , і дійшов помилкового висновку про те, що вона має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції. Крім того, апеляційний суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 , який не був повідомлений належним чином про розгляд справи.
 
28 вересня 2020 року представник ОСОБА_8 - адвокат Луговенко К. С. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , в частині оскарження ухвали Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року про залишення апеляційної скарги ОСОБА_8 без руху .
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 рокуклопотання ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , про продовження строку на касаційне оскарження судового рішення задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , строк на касаційне оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2020 року. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , на постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2020 року в цій справі та витребувано її матеріали з Центрального районного суду міста Миколаєва. Відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 ,  про витребування доказів. Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 27 березня 2020 року.
 
12 березня 2020 року справа № 2-7-3760/08 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2020 року клопотання представника ОСОБА_8 - адвоката Луговенко К. С. про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу задоволено частково. Продовжено до 28 вересня 2020 року ОСОБА_8 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , на постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2020 року в цій справі.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Апеляційним судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 загальною площею 39,7 кв. м належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03 вересня 1997 року. 
 
Вищевказаний будинок будувався та планувався для заселення малих сімей (малосімейний гуртожиток). План будинку гуртожитку передбачав наявність на кожному поверсі приміщень загального користування, в тому числі колясочної, загальних кімнат, коридорів тощо. 
 
Розпорядженням Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11 березня 2008 року № 251-р, яке зареєстроване в Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 17 березня 2008 року, дозволено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 приєднати приміщення загального користування (колясочну) площею 12 кв. м до квартири АДРЕСА_2 . 
 
Листом Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19 березня 2008 року № 828 підтверджено, що в результаті приєднання частини коридору загального користування, площі лоджії до загальної площі внутрішнього перепланування та переобладнання, квартира трикімнатна має загальну площу 58 кв. м, житлову площу - 41,6 кв. м. 
 
Листом Центрального районного відділу Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Миколаївській області від 26 березня 2008 року № 62/481 погоджено можливість оформлення самочинного приєднання частини коридору загального користування площею 3,9 кв. м, а також переобладнання двокімнатної квартири у трикімнатну з приєднанням приміщення загального користування колясочної в житлову кімнату за розпорядженням від 11 березня 2008 року № 251-р, за умови дотримання протипожежних вимог відповідно до чинного законодавства. 
 
Державною Санепідемслужбою України Центрального району міста Миколаєва і Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Миколаївської міської ради також погоджено можливість оформлення самочинного переобладнання квартири АДРЕСА_2 . 
 
Листом Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 10 квітня 2008 року № 340/14 ОСОБА_3 роз`яснено, що адміністрація не має права на оформлення за нею самовільного перепланування квартири АДРЕСА_2 , так як вона попередньо не отримала дозволу органу місцевого самоврядування на перепланування квартири. Також ОСОБА_3 роз`яснено її  право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на самовільне перепланування квартири. 
 
Позивачі самочинно перепланували та реконструювали вищевказані допоміжні приміщення будинку АДРЕСА_3 , які перебували у спільній сумісній власності всіх власників квартир зазначеного будинку, і не надали доказів на підтвердження того, що провівши реконструкцію свого помешкання, а саме приєднання до нього частини допоміжного приміщення будинку - коридору та колясочної, вони виготовили та погодили з відповідними органами проект такої реконструкції.
 
Також апеляційним судом встановлено, що місцевий суд не вирішував питання про залучення до участі у справі співвласників спірних допоміжних приміщень будинку АДРЕСА_3 , однак, визнавши за позивачами право власності на самочинно переобладнану квартиру, вирішив питання про права та обов`язки  ОСОБА_8 як співвласника допоміжних приміщень будинку АДРЕСА_3 . Тому ОСОБА_8 має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
 
Таким способом може бути, зокрема визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Частинами першою-сьомою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
 
Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
 
Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
 
Статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку  (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
 
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 , положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
 
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року                           № 4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_10 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював загальновизнані стандарти захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.
 
У пункті 51 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) ЄСПЛ зазначив, що труднощі тлумачення застосовного законодавства протягом перехідного періоду стали предметом розгляду Конституційного Суду України, який дав роз`яснення цього питання, визнавши наявність у власників приватизованих квартир автоматичного права часткової власності на допоміжні приміщення відповідного будинку.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що позивачі, не отримавши відповідні дозволи, а також згоду всіх власників квартир у багатоквартирному будинку  АДРЕСА_3 , самочинно перепланували та реконструювали допоміжні приміщення вказаного будинку, які перебували у спільній сумісній власності, зокрема ОСОБА_8 , яка не була залучена до участі у справі, однак рішенням місцевого суду порушено її законні права, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 27 червня 2018 року у справі № 483/508/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, від 12 вересня 2019 року у справах №№ 905/946/18, 905/947/18, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15 зазначено, що Верховний Суд визнає частково обґрунтованими доводи касаційної скарги стосовно недотримання апеляційним господарським судом норм процесуального права, оскільки суд, всупереч приписів процесуального закону, належним чином не з`ясував та не встановив, чи прийнято судом внаслідок винесення ухвали про затвердження мирової угоди рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, передчасно залучив останнього до участі у справі у якості третьої особи та здійснив апеляційний перегляд справи по суті. Під час нового розгляду справи апеляційному господарському суду слід належним чином дослідити та встановити, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу, конкретно визначити обсяг таких прав, інтересів та (або) обов`язків, а також встановити правовий зв`язок між останніми та оскаржуваною ухвалою про затвердження мирової угоди, та, виходячи із встановленого, вирішити питання про закриття апеляційного провадження або розгляду апеляційної скарги по суті.
 
У постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17 зроблено правовий висновок про те, що судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, але й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
Правовий висновок Верховного Суду в постанові від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17 зводиться до того, що під час нового розгляду справи апеляційному господарському суду необхідно дослідити та встановити, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу, конкретно визначити обсяг таких прав, інтересів та (або) обов`язків, а також встановити безпосередній правовий зв`язок між останніми та оскаржуваним судовим рішенням, та, виходячи із встановленого, вирішити справу з дотриманням норм чинного законодавства.
 
У постановах Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справах №№ 905/946/18, 905/947/18 зазначено, що після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасовує судове рішення на підставі пункту 4 частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження. Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
 
Так, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Результат системного аналізу наведених процесуальних норм дає підстави вважати, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини щодо вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися або в подальшому відпали, апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
Тобто апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції лише після того, як ним буде встановлено, що цим судовим рішенням вирішено питання про права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу.
 
Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 127/4368/18 (провадження                      № 61-1258св19) та від 03 березня 2021 року у справі № 333/537/13-ц (провадження  № 17767св19).
 
У справі, яка переглядається, з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернулася особа, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції, -  ОСОБА_8 , вважаючи, що рішенням місцевого суду вирішено питання про її права та обов`язки, оскільки вона є співвласником квартири АДРЕСА_4 , а відтак і співвласником допоміжних приміщень цього будинку.
 
Оскільки спірні допоміжні приміщення в будинку АДРЕСА_3 перебували у спільній сумісній власності всіх власників квартир зазначеного будинку, зокрема ОСОБА_8 , то апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 травня 2008 року вирішено питання про її права та обов`язки і вона має право оскаржити це рішення в апеляційному порядку.
 
При цьому посилання заявника на те, що ОСОБА_8 не є власником квартири АДРЕСА_4 , спростовуються наявним в матеріалах справи свідоцтвом про право власності на житло від 17 грудня 1997 року. 
 
З огляду на викладене, враховуючи, що у наведених заявником постановах Верховного Суду та оскаржуваному судовому рішенні встановлено різні фактичні обставини, доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 27 червня 2018 року у справі № 483/508/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, від 12 вересня 2019 року у справах №№ 905/946/18, 905/947/18, є необґрунтованими.
 
Крім того, оскаржуване судове рішення не суперечить правовим висновкам, наведеним в зазначених постановах Верховного Суду.
 
Посилання заявника на те, що апеляційний суд не встановив поважних причин пропуску ОСОБА_8 строку на апеляційне оскарження, не вирішив питання про поновлення цього строку, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У рішенні від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
За змістом статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
 
Частинами третьою та четвертою статті 357 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої, пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними. Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
 
ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
 
Згідно з Рекомендаціями № R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, термін «дискреційне повноваження» означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибирати з кількох юридично доступних рішень те, яке буде більш прийнятним. Відтак дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року було задоволено клопотання ОСОБА_8 та поновлено їй строк на апеляційне оскарження рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 травня 2008 року. При цьому апеляційний суд взяв до уваги те, що ОСОБА_8 не брала участі у справі в суді першої інстанції, копію зазначеного рішення суду, яким порушуються її права, отримала лише 10 січня 2019 року, а апеляційну скаргу подала 06 лютого 2019 року. Тобто таке поновлення було достатньо виправданим та обґрунтованим відповідало вимогам норм процесуального права.
 
Аргументи касаційної скарги  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , про те, що ОСОБА_2 не був повідомлений про час та місце розгляду справи, є неспроможними з огляду на таке.
 
Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
 
Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
 
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частина перша статті 131 ЦПК України).
 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
В позовній заяві  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначили, що проживають за адресою: АДРЕСА_5 . 
 
Листом Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 06 грудня 2019 року № 19.03.03.-11/9446/19 Миколаївському апеляційному суду було повідомлено, що станом на 03 грудня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 . 
 
При цьому матеріалами справи підтверджено, що поштова кореспонденція, зокрема судові повістки про розгляд справи судом апеляційної інстанції на 13 січня 2020 року надсилалися ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_5 , а також за адресою    АДРЕСА_6 , однак поштові конверти повернулися до апеляційного суду з відмітками про неможливість їх вручення. 
 
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні заяви ОСОБА_2 про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження), а також те, що всі позивачі зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_5 , то апеляційний суд виконав свій обов`язок щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи відповідно до частини третьої статті 130 ЦПК України, частини першої статті 131 ЦПК України.
 
Крім того, ОСОБА_1 не заперечувала факт належного повідомлення її та інших позивачів - ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи апеляційним судом. Тому аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не був повідомлений про розгляд справи судом апеляційної інстанції, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
 
У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження № 61-1125св17), на яку послалася ОСОБА_1 в касаційній скарзі, вказано, що розглянувши справу за відсутності ОСОБА_11 та її представника, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи на 04 травня 2017 року, суд розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з`ясував, порушив конституційне право ОСОБА_11 на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Апеляційний суд, зазначивши, що розгляд справи без участі відповідачів, які не були повідомлені про час та місце розгляду справи, є формальним міркуванням, не звернув уваги на те, що конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення і ухвалення власного рішення. При цьому висновок апеляційного суду про те, що відповідачі свідомо не отримували повістки, реалізуючи своє диспозитивне право на участь у справі, був би правильним лише у разі, якщо було б доведено, що відповідачі, знаючи, що на їх адресу надійшов рекомендований лист з суду, не отримували його. Проте таких обставин судом не установлено.
 
У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 361/6095/2015-ц (провадження № 61-21378св18), на яку послалася ОСОБА_1 в касаційній скарзі, зазначено, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції, призначений на 08 лютого 2017 року, відбувся у відкритому судовому засіданні без участі відповідача ОСОБА_12 . Відомості про повідомлення відповідача судом апеляційної інстанції про дату, час і місце судового розгляду, в матеріалах справи відсутні. Надіслана апеляційним судом судова повістка про розгляд справи 08 лютого 2017 року, адресована ОСОБА_12 , повернулася до суду з відміткою поштової служби «за не запитом», що не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду, тобто фіксація отримання позивачем кореспонденції відсутня. 31 січня 2017 року апеляційним судом на адресу ОСОБА_12 направлялася телеграма зворотнім повідомленням, однак докази про її отримання ОСОБА_12 матеріали справи не містять. Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою ОСОБА_12 в апеляційній скарзі як засіб зв`язку зазначив свій номер мобільного телефону, однак доказів використання судом апеляційної інстанції такого засобу зв`язку для поінформування відповідача про дату розгляду справи матеріали справи не містять. Вказане свідчить про відсутність у суду апеляційної інстанції на час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_12 доказів його належного повідомлення про призначене на 08 лютого 2017 року судове засідання.
 
Вказані правові висновки наведено Верховним Судом за відсутності доказів належного повідомлення особи, яка подала касаційну скаргу, про час та місце розгляду справи апеляційним судом, тобто за інших фактичних обставин, які не є подібними до обставин цієї справи. Тому доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваного рішення правових висновків, викладених впостановахвід 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження № 61-1125св17) та від 19 вересня 2019 року у справі                                № 361/6095/2015-ц (провадження № 61-21378св18), є необґрунтованими.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня  2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2020  року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко   	
 	С. О. Карпенко