П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/8893/20 
Головуючий у 1-й інстанції: Романченко Євген Юрійович 
Суддя-доповідач:  Іваненко Т.В. 
22 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Іваненко Т.В. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Сторчака В. Ю. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, яка призвела до ненарахування та невиплати з 01.12.2019 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому на території радіоактивного забруднення, встановленого статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати відповідача здійснити з 01 грудня 2019 року нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює трьом мінімальним заробітним платам, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, щомісячно.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року позов задоволено. 

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення та залишити позовну заяву без розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач немає права на отримання доплат до пенсії відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", так як діючим законодавством це не передбачено. Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 з 01.08.2020 є працюючим пенсіонером, а отже жодного правового відношення до виплат підвищень до пенсії непрацюючим пенсіонерам немає.

Позивачка надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що дійсно, з 01.08.2020 є працюючим пенсіонером,  тому просить суд змінити рішення суду першої інстанції, зобов`язавши відповідача здійснити нарахування та виплату їй підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, встановленого статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  за період з 01.12.2019 по 31.07.2020.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка є пенсіонеркою, має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується відповідним посвідченням, і проживає у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.
На своє звернення до відповідача щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території радіоактивного забруднення, отримала відповідь про те, що ч.2 ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (відновлена за рішенням Конституційного Суду України) не передбачає та не дає права на нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення.
Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивачка звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених соціальних прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка проживає в населеному пункті, яке відноситься до зони у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, а також те, що Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015, а тому позивачка має право на отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, що проживає на території радіоактивного забруднення -  у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, що дорівнює трьом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом "Про Державний бюджет України" на відповідний рік).

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до положень статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-XII (в редакції, чинній до 01 січня 2015 року, далі - Закон № 796-ХІІ), громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
28 грудня 2014 року прийнято Закон України № 76-VІІІ "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 76-VІІІ), який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
04 лютого 2016 року прийнято Закон України "Про внесення зміни до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 987-VIII), який згідно з розділом ІІ "Прикінцеві положення" набрав чинності з 01 січня 2016 року і яким включено до Закону № 796-ХІІ статтю 39 такого змісту: "Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України".

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, вказаним Рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 39 Закону № 796-XII у редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року за результатами розгляду зразкової справи № 240/4937/18.
Також вказаним судовим рішенням встановлено, що надання Законом № 79-VІІІ Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення розміру і порядку виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, не надає йому права їх зменшувати або скасовувати, тобто не надає йому права приймати підзаконні акти, які будуть суперечити Закону № 796-ХІІ, оскільки у самому Законі встановлені розміри підвищення пенсії, а не зазначено, що такий розмір встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 не надає права Кабінету Міністрів України зменшувати розмір виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, а Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України у разі, якщо законом прямо не передбачено розмір таких виплат.

В силу приписів частини 3 статті 291 КАС України, при ухваленні даного рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі № 240/4937/18, оскільки дана справа є типовою зразковій.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області жодних аргументів щодо необхідності відступлення від правових висновків, викладених у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суду представлено не було.
Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ, позивачка має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацююча пенсіонерка, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі трьох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ, проте відповідачем протиправно не проведено нарахування та виплату вказаного підвищення.

Прохання апелянта про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду колегія суддів оцінює критично, оскільки апеляційна скарга не містить жодних обґрунтувань та доводів з цього приводу.  
Водночас, враховуючи, що з 01.08.2020 ОСОБА_1 є працюючим пенсіонером, що не заперечується сторонами, колегія суддів  вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині періоду задоволення позовних вимог. 

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З урахуванням наведеного, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області підлягає частковому задоволенню, а ухвалене судом першої інстанції рішення в частині визначення періоду здійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру - зміні з вищенаведених підстав.
В решті рішення є законним, обґрунтованим, підстав для його скасування не встановлено.
    
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задовольнити  частково.
Рішення  Житомирського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року  змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини наступним чином:
"Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити із 01 грудня 2019 року по 31 липня 2020 року включно нарахування та виплату ОСОБА_1   підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює трьом мінімальним заробітним платам згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік."
В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Іваненко Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Сторчак В. Ю.