ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

31 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 737/250/20
Головуючий у першій інстанції – Лібстер А. С.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/440/21, 22-ц/4823/439/21

Чернігівський апеляційний суду складі:
головуючої-судді – Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,
із секретарями: Позняк О.М., Шкарупою Ю.В.,
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2020 року та додаткове рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення судового рішення – смт Куликівка,
час проголошення судового рішення – 17 год. 10 хв,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 24 грудня 2020 року, додаткового рішення - 13 січня 2021 року.

                                  У С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року у розмірі 290 746,70 грн.
У мотивування заявлених вимог зазначало, що 27 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN81AR01770060, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 87 592,44 грн на термін до 26 грудня 2014 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав, проте ОСОБА_1 умови кредитного договору щодо погашення заборгованості у встановленому договором порядку та строки не виконував, внаслідок чого станом на 11 лютого 2020 року виникла заборгованість у розмірі 290 746,70 грн, із яких: 44 454,73 грн – заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 22 141,07 грн – заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 13 317,20 грн – заборгованість по комісії за користування кредитом, 210 833,70 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. У забезпечення виконання зобов`язання за договором № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року, АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки. Позивач направив відповідачам письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року, проте зазначена вимога була залишена останніми без задоволення.
Рішенням від 22 грудня 2020 року Куликівський районний суд Чернігівської області відмовив АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Додатковим рішенням від 13 січня 2021 року Куликівський районний суд Чернігівської області задовольнив заяву адвоката Кравченка В.В. про ухвалення додаткового рішення, ухвалив у даній справі додаткове рішення про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8 800 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального і матеріального права, просить скасувати рішення районного суду від 22 грудня 2020 року та додаткове рішення від 13 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд безпідставно зазначив, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено розмір заборгованості за кредитом. Наполягає на тому, що додаткова угода від 18 січня 2013 року не є договором про видачу нового кредиту, а по суті є договором про внесення змін до основного договору № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року, яким сторони погодили нові умови кредитування, у тому числі дійшли згоди, що строк виконання зобов`язання змінюється при порушенні позичальником зобов`язання понад 1460 днів, тобто прострочена заборгованість за тілом кредиту у ОСОБА_1 настала 29 серпня 2017 року, після цієї дати банк уже не мав права нариховувати відсотки та неустойку. Заявник зазначає, що станом на 27 грудня 2016 року заборгованість позичальника становила 154 426,29 грн, з яких: 44 454,73 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 22 141,07 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 13 317,20 грн заборгованість по комісії за користування кредитом, 74513,29 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Стверджує, що на день подання позову порука ОСОБА_2 не припинилася. Кредитний договір № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року та додаткова угода від 18 січня 2013 року не оспорювалися ОСОБА_1 з підстав їх неукладення чи неотримання кредитних коштів, та договори з цих підстав не визнавалися у судовому порядку недійсними.
Заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 8 800,00 грн з тих підстав, що районний суд не врахував ні складність справи, ні обсяг наданих адвокатом послуг, та указує, що розмір витрат є завищеним.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» – адвоката Рожка С.М., представника ОСОБА_1 – адвоката Кравченка В.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконав обов`язок, передбачений ч. 1 ст. 81 ЦПК України, зокрема, сукупність наданих доказів є недостатньою для встановлення розміру кредитної заборгованості поза розумним сумнівом, розмір отриманого кредиту не доведений первинними бухгалтерськими документами, не надано договір та платіжні доручення про сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу, договором особистого страхування та страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбаченого п.п. 3.1.3, 2.2.7 договору № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року, не надано доказів перерахування суми страхових платежів  у розмірі 21 000 грн, що передбачено умовами договору, а також  не надано первинні бухгалтерські документи, які засвідчують повернення кредиту боржником. При цьому, розрахунок заборгованості, викладений у вигляді таблиці, не відповідає вимогам, які пред`являються до документу, а позивачем належним чином не доведено реалізацію заставного майна саме за 25 000 грн.
Районний суд зазначив, що після 2011 року пеня, штраф та відсотки були нараховані АТ КБ «ПриватБанк» неправомірно, не зважаючи на додаткову угоду від 18 січня 2013 року, укладену з ОСОБА_1 , якому бракувало правових знань, необхідних для здійснення правильного вибору. При цьому, нарахування та стягнення комісії за споживчим кредитом також є неправомірним. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , суд послався на те, що такі вимоги є похідними від вимог до ОСОБА_1 , тому не підлягають задоволенню.
Задовольняючи заяву про відшкодування на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції урахував розрахунок розміру  витрат та надані на їх підтвердження докази, а також те, що позивач клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявляв, доводів щодо їх неспівмірності не надав.
З мотиваим рішення суду першої інстанції в повній мірі не може погодитися апеляційний суд, виходячи з такого.
У справі встановлено, що 27 грудня 2007 року між ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN81AR01770060 (т. 1 а.с. 12-14).
Відповідно до пункту 7.1 указаного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 27 грудня 2007 року по 16 грудня 2014 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 58 843,00 грн на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також 34,00 грн для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року, договором особистого страхування № DN81LK01770060 від 27 грудня 2007 року на строк до 26 грудня 2008 року у сумі 3 001,00 грн, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 4 707,44 грн., та у розмірі 21 007,00 грн на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2,7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «24» по «28» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця, починаючи через місяць в період сплати, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 429,17 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.
Згідно із пунктами 7.3, 7.5  указаного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язання за даним договором виступає DAEWOO Lanos НОМЕР_1 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки, надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором.  При порушенні позичальником зобов`язань, він сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення. 
Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2011 року (справа № 2/2511/361/11), яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року у сумі 51 831,54 грн звернуто стягнення на предмет застави автомобіль DAEWOO, модель Lanos, рік випуску 2007, що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям указаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (т. 1 а.с. 76-78). 
Справа № 2/2511/361/11 була знищена Куликівським районним судом за закінченням строку зберігання.
Сторони не заперечували, що у листопаді 2011 року автомобіль DAEWOO, модель Lanos, рік випуску 2007, був вилучений у ОСОБА_1 державними виконавцями спільно з працівниками банку.
18 січня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору №  DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року, за якою дійшли згоди внести зміни в кредитний договір, у якій зазначено про наступне: 1. суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 15 753,57 грн, а саме відсотки у розмірі 0 грн, комісія у розмірі 0 грн, пеня у розмірі 15 753,37 грн; 2. згідно зі ст.ст. 212; 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (додаток 1 до дій додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 15 753,57 грн.
Також викладено пункт 7.1 договору в наступній редакції: «Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 27 грудня 2007 року до 26 грудня 2016 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 110 906,85 грн на наступні цілі: 58 843,00 грн на купівлю автомобіля  (споживчі цілі), а також у розмірі 34,00 грн для сплати за реєстрацію предмету в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2.; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року, договором особистого страхування № DN81LK01770060 від 27 грудня 2007 року на строк з 27 грудня 2007 року до 26 грудня 2008 року у сумі 3 001,00 грн, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 4 707,44 грн, та у розмірі 38 319,41 грн на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,75% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом слати вважати період з «24» по «28» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи через місяць в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2 212,04 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. 
У пункті 5 додаткової угоди до кредитного договору № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року, сторони погодили, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки – пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю 50 років.
18 січня 2013 року ПриватБанк та ОСОБА_2 уклали договір поруки № DN81AR01770060/1, предметом якого було надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року, та додаткової угоди до кредитного договору № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року. За пунктом 12 даного договору, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (т. 1 а.с. 16). 
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 19 березня 2015 року знято арешт та заборону відчуження з автомобіля DAEWOO Lanos, 2007 року випуску, тип ТЗ - легковий, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області від 12 грудня 2008 року та постановою державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 27 червня 2012 року (т. 1 а.с. 82-85).
За інформацією АТ КБ «ПриватБанк», 09 червня 2015 року предмет застави було реалізовано (т. 1 а.с. 212).
09 червня 2015 року за реалізацію заставного майна по кредитному договору № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року отримано 25 000,00 грн, із яких: погашена заборгованість у сумі 12 500,00 грн, пеня у сумі 12032,00 грн та штраф у сумі 468,00 грн.  Зазначене підтверджується копіями меморіальних ордерів, наданих АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 214, 215).
Відповідно до інформації Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 18 вересня 2020 року, на виконанні у відділі не перебували і не перебувають відкриті виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 , де стягувачем є АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 164 - 165).
12 лютого 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направило відповідачам повідомлення про сплату простроченої заборгованості за кредитним договором № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року та договором поруки у розмірі 290 866,57 грн (т. 1 а.с. 8).
Звертаючись з позовом у березні 2020 року, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що станом на 11 лютого 2020 року заборгованість за кредитним договором № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року становить 290 746,70 грн, із яких: 44 454,73 грн – заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 22 141,07 грн  – заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 13 317,20 грн  – заборгованість по комісії за користування кредитом, 210 833,70 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Перевіряючи в межах апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідноз ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права, апеляційний суд при вирішенні даного спору вважає за необхідне застосувати висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2011 року  у справі № 2/2511/361/11, яке набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року у сумі 51 831,54 грн звернуто стягнення на предмет застави автомобіль DAEWOO, модель Lanos, рік випуску 2007, що належав на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. 
Із мотивів наведеного рішення суду встановити складові суми боргу ОСОБА_1 неможливо, при розгляді цієї справи банком таких доказів також не надано.
У листопаді 2011 року вищезазначений автомобіль був вилучений у ОСОБА_1 державним виконавцем спільно з працівниками банку і 09 червня 2015 року реалізований за 25 000 грн.
18 січня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року. У той же день, 18 січня 2013 року ПриватБанк та ОСОБА_2 уклали договір поруки № DN81AR01770060/1.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 заявляв вимогу про застосування строку позовної давності (т. 1 а.с. 65-72).
Вирішуючи питання про стягнення кредитної заборгованості, нарахованої банком до спливу строку дії кредитного договору, колегія суддів виходить з того, що, пред`явивши позов до позичальника про звернення стягнення на предмет застави, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й набув права протягом трьох років пред`явити позов до боржника про стягнення решти кредитної заборгованості, визначеної у рішенні Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2011 року  у справі № 2/2511/361/11, у разі, якщо вартості предмету застави виявилось недостатньо для погашення суми кредитної заборгованості, проте з позовом до суду банк звернувся у березні 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відтак, у задоволенні цих вимог банку слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
При цьому, право банку нараховувати проценти, комісію та пеню припинилось після пред`явлення вимоги звернення стягнення на предмет застави, що відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), які апеляційний суд враховує відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Колегія суддів виходить з того, що укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у 2013 році додаткової угоди до кредитного договору № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року правового значення для вирішення цієї справи не має, оскільки право нараховувати проценти, комісію та пеню було припинено внаслідок реалізації позивачем свого права на звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу у рахунок погашення заборгованості за крединим договором № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року. Укладена 18 січня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 додаткова угода по своїй суті є реструктуризацією кредитної заборгованості, що є зміною істотних умов (зміна процентної ставки; зміна графіка погашення боргу (строків і сум погашення основного боргу, сплати процентів/комісійних винагород), черговості платежів) за кредитним договором та договором(ами) забезпечення шляхом укладання додаткового(их) договору(ів) з фізичною особою – боржником (поручителем/заставодавцем) з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань за кредитним договором. 
У січні 2013 року за договором поруки ОСОБА_2 фактично поручився за умови, які були погоджені ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 додатковою угодою від 18 січня 2013 року.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що кредитний договір № DN81AR01770060 від 27 грудня 2007 року та додаткова угода від 18 січня 2013 року не оспорювалися ОСОБА_1 з підстав їх неукладення чи не отримання кредитних коштів, а договори з цих підстав не визнавалися у судовому порядку недійсними, оскільки зазначене не може бути саме по собі підставою для задоволення позову про стягнення заборгованості.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2020 року підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Перевіривши доводи апеляційної скарги про необґрунтоване стягнення додатковим рішенням суду на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 800 грн, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді першої інстанції адвокат Кравченко В.В. здійснював на підставі ордеру серії ЧН № 100645 від 17 травня 2020 року (т. 1 а.с. 74), договору про надання правової допомоги від 09 квітня 2020 року (т. 1 а.с. 73).
За умовами укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Кравченко В.В. договору про надання правової допомоги від 09 квітня 2020 року адвокат взяв на себе зобов`язання надавати правову допомогу та захищати інтереси клієнта з приводу представництва його інтересів в судових органах усіх рівнів та інстанцій (т. 1 а.с. 73).
17 травня 2020 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Кравченку В.В. 8 800 грн за надання правової допомоги за договором від 17 травня 2020 року, про що свідчить оригінал квитанції (т. 1 а.с. 90).
На підтвердження вказаної суми коштів, сплачених відповідачем за отримані правові послуги, у матеріалах справи наявний розрахунок судових витрат від 17 травня 2020 року, за яким усього було витрачено 11 годин вартістю 8 800 грн, а саме: консультації з приводу пред`явленого позову - 1 год.; складання, виготовлення та надсилання адвокатських запитів з метою збору доказів на спростування заявленого АТ КБ «ПриватБанк» позову - 2 год.; складання, виготовлення та подача відзиву на спростування заявленого АТ КБ «ПриватБанк» позову - 4 год.; представництво інтересів відповідача в судових засіданнях - 4 год. (т. 1 а.с. 91-92).
Як убачається з матеріалів справи, адвокат Кравченко В.В. здійснив два адвокатських запита (т. 1 а.с. 87, 89), подав відзив на позовну заяву та одночасно заявив клопотання про витребування доказів, яке ухвалою Куликівського районного суду від 20 серпня 2020 року було частково задоволено (т. 1 а.с. 65-72, 140-141). 23 листопада 2020 року адвокат Кравченко В.В. заявив клопотання про витребування доказів, яке ухвалою Куликівського районного суду від 23 листопада 2020 року було задоволено (т. 1 а.с. 197-198, 203-204). Із протоколів судового засідання вбачається, що адвокат Кравченко В.В. брав участь у судових засіданнях 20 серпня 2020 року та 23 листопада 2020 року  (т. 1 а.с. 138-139, 199-202).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені процесуальні норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимоги сторони позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки вони підтверджені належними доказами у відповідності до приписів ст.ст. 76-81 ЦПК України.
На думку апеляційного суду, понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню за рахунок позивача, визначені згідно з умовами договорів про надання правових послуг та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, і з урахуванням співмірності наданих адвокатами послуг зі складністю справи та її значенням для сторони, витраченого на надання консультації відносно заявленого банком даного позову, складання відзиву на позовну заяву та адвокатських запитів, участі адвоката Кравченка В.В. у судових засіданнях, суд першої інстанції на законних підставах стягнув на користь ОСОБА_1 8 800 грн витрат на правничу допомогу. 
Отже, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 8 800,00 грн є  завищеним. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу під час розгляду справи від позивача не надходило, будь-яких належних та допустимих доказів неспівмірності заявлених відповідачем судових витрат позивачем також не надано.
Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13 січн 2021 року не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права і підстави для його скасування відсутні.          
Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
      
                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Додаткове рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 квітня 2021 року. 

Головуюча:                                                     Судді: