ПОСТАНОВА 
іменем України

15 червня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 383/310/20
провадження № 22-ц/4809/834/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (т.1 головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач – Кіровоградська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2021 року у складі судді Адаменко І.М.,
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Кіровоградської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органами прокуратури.
В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що 23 червня 2010 року слідчим прокуратури Олександрійського району Гуцолом В.А. винесено постанову, якою порушено кримінальну справу відносно директора КП «Інженерний центр» ОСОБА_1 за фактом зловживання службовим становищем та службового підроблення, що спричинило істотної шкоди за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України. 21 липня 2010 року слідчий прокуратури Олександрійського району Гуцол В.А. виніс постанову про притягнення позивача в якості обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України. Цього ж дня слідчий прокуратури Олександрійського району Гуцул В.А. виніс постанову про обрання позивачу запобіжного заходу – підписку про невиїзд. 18 серпня 2010 року прокурор Олександрійського району Кіровоградської області звернувся до ОСОБА_1 з позовом про відшкодування шкоди завданої злочином та просив стягнути з позивача 31189,44 грн. Вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2016 року суд виправдав позивача за ч.1 ст.364 та ч.1 ст.366 КК України в зв`язку з недоведенням, що в його діянні є склад злочину. Суд відмовив в задоволенні цивільного позову, скасував запобіжний захід у виді підписки про невиїзд та вирішив питання про речові докази. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2016 року стосовно позивача змінив та ухвалив виправдати позивача за недоведеністю його участі у вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.364 та ч.1 ст.366 КК України. У решті вказаний вирок стосовно позивача суд залишив без змін. Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2018 року вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 березня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь під час кримінальної справи судами першої та апеляційної інстанції – без задоволення.
Вказує, що у зв`язку з викладеними вище обставинами він незаконно перебував під слідством та судом з 23 червня 2010 року, тобто з дати винесення постанови слідчого прокуратури Олександрійського району та до проголошення ухвали колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 27 березня 2018 року, тобто повних 93 місяці, та незаконними діями органів прокуратури йому завдано моральних страждань. Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 465000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 30746,00 грн.
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2021 року позовзадоволено. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , кошти в сумі 465000 грн на відшкодування моральної шкоди спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом. Вирішено питання судових витрат. Додатковим рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2021 року вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Державної казначейської служби України без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Відповідачі у судове засідання своїх представників не направили. Про час та місце слухання справи був повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. 
Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності представників відповідачів на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 23 червня 2010 року слідчим прокуратури Олександрійського району Гуцолом В.А. винесено постанову про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження відносно директора КП «Інженерний центр» ОСОБА_1 за фактом зловживання службовим становищем та службового підроблення, що спричинило істотної шкоди за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України (т.1 а.с.7).
21 липня 2010 року слідчим прокуратури Олександрійського району Гуцолом В.А. винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України (т.1 а.с.8).
Відповідно до протоколу вручення обвинуваченому копії постанови про притягнення в якості обвинуваченого від 21 липня 2010 року слідчим прокуратури Олександрійського району Кіровоградської області Гуцолом В.А. 21 липня 2010 року вручено ОСОБА_1 постанову про притягнення його в якості обвинуваченого у кримінальній справі №52-409 (т.1 а.с.9).
Постановою слідчого прокуратури Олександрійського району Кіровоградської області Гуцол В.А. про обрання запобіжного заходу від 21 липня 2010 року обвинуваченому ОСОБА_1 обрано запобіжний захід – підписку про невиїзд (т.1 а.с.10). 21 липня 2010 року від ОСОБА_1 відібрано слідчим прокуратури Олександрійського району Кіровоградської області Гуцолом В.А. підписку про невиїзд (т.1 а.с.11).
18 серпня 2010 року прокурор Олександрійського району Кіровоградської області звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої злочином на суму 31189,44 грн (т.1 а.с.12-13).
Вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2016 року у справі №1118/6354/12 суд виправдав ОСОБА_1 за ч.1 ст.364 та ч.1 ст.366 КК України в зв`язку з недоведенням, що в його діянні є склад злочину. Суд відмовив в задоволенні цивільного позову, скасував запобіжний захід у виді підписки про невиїзд та вирішив питання про речові докази (т.1 а.с.14-23). Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2016 року змінено, а саме виправдано ОСОБА_1 за недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.364 та ч.1 ст.366 КК України. В решті вказаний вирок стосовно ОСОБА_1 залишено без змін (т.1 а.с.24-29). Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2018 року вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2016 року, та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 березня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення (т.1 а.с.30-36).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, враховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, що були потрібні для відновлення попереднього стану, тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи стягнув у рахунок відшкодування моральної шкоди 465 000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Відповідно до статті 5 ЦПК України  суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до п.9 ч.2 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної шкоди.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Статтею 56 Конституції України визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 2, 3 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Згідно з ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
За вимогами ст.1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, а саме якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (т.1 посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (т.1 посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» виникає також у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (т.1 STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15 вказано, що відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Установивши термін досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи позивача - 93 місяці суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.1176 ЦК України, ст.ст.2, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і стягнення на користь позивача з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідство і судом, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної на час розгляду справи судом.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції правильно виходив з того, що заявлені позивачем доводи про вартість витрат на оплату послуг адвоката є доведеними.
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до п.4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Згідно зі ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем  наданий договір №1 про надання правничої допомоги від 18 лютого 2020 року, в якому в Розділі 4 п.4.1 визначено, що за надання правничої допомоги Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар в розмірі 7% від ціни позову (т.1 а.с.77) та додана квитанція до прибуткового касового ордеру від 25 березня 2020 року №1 про оплату правової допомоги ОСОБА_1 на суму 30746,00 грн (т.1 а.с.76-79).
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі  статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в цій частині - без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби Українизалишити без задоволення, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2021 року без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова 

В.В. Черненко