Справа № 462/8231/15-ц                                        Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/1533/18                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                19 березня 2021 року                                 м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Юзефович Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобомцивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Таскомбанк», на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Таскомбанк», до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про звернення стягнення на предмет іпотеки,

                                в с т а н о в и л а:
У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство (далі – ПАТ) «ВіЕс Банк» звернулось до суду з позовом, уточненим заявою від 21.07.2017 року (а.с.17-18 т.3), в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки – нежитлові приміщення 12-21, 20а в будівлі під літерою «А-9», загальною площею 107,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , і належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення від 22.12.2006 року, шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», пунктами 15, 23 іпотечного договору від 26.10.2007 року, а саме: на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, встановленою за згодою іпотекодавця та іпотекодержателя в договорі іпотеки, що становить 791840 грн., або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, для чого забезпечити право банку щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки тощо), необхідних для здійснення такого продажу, а кошти, одержані від реалізації цього майна, скерувати для задоволення вимог банку за кредитним договором №KF45286 від 26.10.2007 року в розмірі 97773,68 доларів США, та закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя, щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління, з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань, пов`язаних із замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв`язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв`язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових праві тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо) підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством; інші права необхідні для здійснення належного управління майном. 
Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 26.10.2007 року між ВАТ «Електрон банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KF45286 з додатками, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 125000 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 26.10.2022 року зі сплатою 11,5% річних за користування кредитними коштами, шляхом внесення щомісячних платежів у строки та в розмірах, визначених кредитним договором, однак, позичальник своїх обов`язків за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 24.11.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 97773,68 доларів США, з яких: 78542,44 доларів США – заборгованість по кредиту; 10550,89 доларів США – заборгованість по процентам; 8680,35 доларів США – заборгованість по пені.
Зазначає, що виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено іпотекою вказаного вище нерухомого майна, на яке відповідно до умов договору іпотеки та вимог Закону України «Про іпотеку» може бути звернуто стягнення на підставі рішення суду в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в обраний банком спосіб. 
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 19 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ПАТ «ВіЕс Банк», просить його скасувати з підстав неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального праваі ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року у справі №461/10303/15, яким відмовлено в задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк»до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, з тієї підстави, що не доведено належними доказами факт видачі ОСОБА_1 кредиту в розмірі 125000 доларів США, однак, з такими висновками суду апелянт не погоджується, оскільки банком надано виписку про рух коштів по рахунку клієнта, прошиту, пронумеровану та скріплену підписом і печаткою, яка згідно з п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою НБУ №254 від 18.06.2003 року, є підтвердженням виконаних операцій, а тому така виписка є належним і допустимим доказом виконання кредитором умов кредитного договору в частині видачі кредиту та підтвердженням факту отримання кредиту позичальником в повній сумі.
Крім того, зазначає, що в додатковій угоді №3 від 04.09.2014 року (у новій редакції кредитного договору №KF45286 від 26.10.2007 року), яка за своїм змістом є угодою про реструктуризацію існуючої на момент її укладення кредитної заборгованості, зазначено, що сума отриманих коштів позичальником становить 125000 доларів США, і з даними умовами ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його підпис, та дійсність укладених додаткових угод до кредитного договору не заперечували.
Також вважає, що судом безпідставно не взято до уваги те, що відповідачем долучено до матеріалів справи копії заяв на видачу готівки за кредитним договором №KF45286 від 26.10.2007 року, якими підтверджується факт отримання ним грошових коштів в розмірі 97000 доларів США. Крім цього, відповідачем долучено реєстр отриманих траншів за цим кредитним договором та реєстр оплати по кредиту.
Просить врахувати, що з наданих самим відповідачем доказів вбачається, що він визнає та підтверджує факт отримання в банку грошових коштів у сумі 97000 доларів США та визнає заборгованість у розмірі 25521 доларів США, однак, за розрахунком відповідача, при внесені платежів на погашення кредиту ним не враховано, що за користування кредитним коштами нараховувались проценти.
Апелянт наголошує, що при вирішенні даного спору рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року не повинно було враховуватись, оскільки відмова у стягненні боргу за кредитним договором та договором поруки не може бути підставою для припинення іпотеки в силу положень статті 17 Закону України «Про іпотеку», оскільки цим рішенням суду ні кредитний, ні іпотечний договори не визнано припиненими.
Згідно з первинним протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Львівської області від 27.03.2018 року для розгляду цивільної справи №462/8231/15-ц (провадження №22-ц/783/951/18) визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача Ніткевича А.В., суддів: Бойко С.М., Крайник Н.П., яка в подальшому замінена на суддю Копняк С.М.
Відповідно до указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий – Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року в газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
19.10.2018 року цивільна справа №462/8231/15-ц одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного суду від 19.10.2018 року, для розгляду цивільної справи №462/8231/15-ц (провадження №22-ц/811/1533/18) визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.
Колегією суддів у названому складі суду справу призначено до розгляду у Львівському апеляційному суді.
Ухвалою судового засідання від 02.04.2019 року залучено до участі у справі ПАТ «Таскомбанк», як правонаступника позивача ПАТ «ВіЕс Банк».
Розгляд справи неодноразово відкладався та/або в судовому засіданні оголошувалась перерва за клопотанням сторін, у зв`язку із запровадженням тимчасових обмежувальних заходів з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, та тимчасовою непрацездатністю суддів. 
У судове засідання апеляційного суду, призначене на 02.03.2021 року, учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, та у зв`язку із перебуванням судді Копняк С.М. у відпустці в період з 09 по 12 березня 2021 року, а судді Бойко С.М. – на листку тимчасової непрацездатності в період з 16 по 18 березня 2021 року включно, повний текст постанови складений 19 березня 2021 року, а тому датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 02.03.2021 року, є дата складення повного судового рішення – 19.03.2021 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 26.10.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» (кредитодавцем), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» (а.с.31-32 т.1), та ОСОБА_1 (позичальником) укладено кредитний договір №KF 45286 (а.с.7-11 т.1), згідно з яким, банк зобов`язувався надати позичальнику кредит для ремонту та реконструкції нежитлових приміщень в розмірі 75000 доларів США строком на 10 років, а позичальник зобов`язувався його повернути в строк не пізніше 26.10.2017 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 11,5% річних, а у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом – 14,5% річних, шляхом внесення щомісячних платежів, відповідно до графіка платежів, що міститься в додатку №1 до договору і є його невід`ємною частиною.
Згідно з пунктом 3.2 цього договору, надання кредиту здійснюється банком в 90-денний термін з дня укладення кредитного договору у готівковій формі. Датою надання кредиту є дата отримання позичальником суми кредиту з каси банку.
04.09.2014 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору (а.с.12-18 т.1), згідно з якою, кредитний договір викладено в новій редакції: «Кредитний договір (універсальний) фізичні особи_161213_VERS9».
Відповідно до цієї угоди, кредит визначено в розмірі 125000 доларів США із строком користування – 180 місяців, з кінцевою датою повернення кредиту – 26.10.2022 року, процентну ставку за користування кредитними коштами визначено в розмірі 11,5% річних, з погашенням кредиту шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до графіку платежів, який йде додатком до цієї угоди (а.с.19 т.1).
Пунктом 7.6 цієї додаткової угоди передбачено, що моментом (днем) надання строкового кредиту позичальнику є момент (день) списання коштів з кредитного рахунку. Надання строкового кредиту позичальнику здійснюється шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника.
Право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором закріплене у пункті 12.1.8 цієї додаткової угоди, зокрема, у випадку прострочення позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за кредитом, забезпеченим іпотекою, – щонайменше на три календарні місяці.
Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено іпотекою нерухомого майна на підставі іпотечного договору від 26.10.2007 року (а.с.20-21 т.1), укладеного між ВАТ «Електрон Банк» (іпотекодержателем), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», ОСОБА_1 (боржником) та ОСОБА_4 (іпотекодавцем), посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г.
Предметом іпотеки за цим іпотечним договором є нежитлові приміщення 12-21, 20а в будівлі під літерою «А-9», загальною площею 107,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , і належать ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення від 22.12.2006 року (а.с.23 т.1).
Пунктом 4 іпотечного договору передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі.
Згідно з пунктом 15 іпотечного договору, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю – майновому поручителю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення, в якій іпотекодержатель зазначає стислий зміст порушених боржником та/або іпотекодавцем – майновим поручителем зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України «Про іпотеку».
Крім того, зазначено, що положення цього пункту не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Пунктом 16 іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється на підставі: 
-рішення суду;
-виконавчого напису нотаріуса;
-договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладається та нотаріально посвідчується одночасно з цим договором (позасудове врегулювання).
Разом з тим, у цьому пункті договору зазначено, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 19 іпотечного договору передбачено, що реалізація предмета іпотеки після звернення на нього стягнення може здійснюватись наступними способами, зокрема:
а) на підставі рішення суду шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів;
б) на підставі рішення суду шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу;
в) на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів;
г) на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання;
д) на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу.
28.05.2008 року до вказаного вище іпотечного договору були внесені зміни, які стосувались, зокрема, зміни суми кредиту – на 125000 доларів США та оцінки предмета іпотеки – на 791840 грн. (а.с.22 т.1).
Повідомленнями-вимогами від 09.06.2015 року, надісланими позичальнику та іпотекодавцю, банк повідомив про існування заборгованості за кредитним договором та про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами, попередивши іпотекодавця, що у випадку непогашення заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком цього повідомлення іпотекодавцю, буде звернуто стягнення на іпотечне майно (а.с.24-25 т.1). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, врахувавши рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року у справі №461/10303/15 за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору, припинення зобов`язань за кредитним договором, визнання договору кредитного недійсним (а.с.20-25 т.3), яким рішення Галицького районного суду м.Львова від 23 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишено без змін, а в частині задоволення первісного позову банку скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, виходив із того, посилаючись на висновки апеляційного суду, що позивачем не доведено належними доказами факт надання позичальнику кредиту в розмірі 125000 доларів США. 
Однак, постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року (а.с.193-197 т.3) вказане рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором – скасовано і справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
На новому апеляційному розгляді справи №461/10303/15 постановою Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року (а.с.75-80 т.4) рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованості за кредитним договором змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк», заборгованість за кредитним договором №KF 45286 від 26.10.2007 року та додатковою угодою №3 до кредитного договору від 04.09.2014 року в розмірі 78542,44 доларів США основного боргу та 4993,75 доларів США заборгованості за відсотками, а всього – 83536,19 доларів США.
Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року визнано неподаною та повернуто заявнику (а.с.81 т.4).
Визначаючи заборгованість за кредитним договором у вказаному вище розмірі, апеляційний суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18) про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове виконання основного зобов`язання, а оскільки банк, пред`явивши позичальнику і поручителю письмову вимогу від 09.06.2015 року про дострокове повернення усієї суми кредиту та нарахованих процентів у встановлений у цій вимозі строк (протягом 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком цього повідомлення), скористався своїм правом, визначеним частиною другою статті 1050 ЦК України, тому після спливу цього нового строку у банку відсутнє право нараховувати проценти за кредитом та пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання, відтак, вимога позивача про стягнення процентів та пені, нарахованих поза межами цього строку, є необґрунтованою, суперечить чинному законодавству та вищезазначеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.
Крім того, апеляційний суд, ухвалюючи рішення в справі №461/10303/15, дійшов висновку про доведеність факту видачі позичальнику ОСОБА_1 кредиту в сумі 125000 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку клієнта (випискою про рух коштів по рахунку), заявами на видачу кредиту, квитанціями про погашення кредитних коштів, а також підписаною позичальником додатковою угодою №3 до кредитного договору, укладеною 04.09.2014 року, яка за своїм змістом є угодою про реструктуризацію існуючої на момент її укладення кредитної заборгованості, в якій зазначено суму кредиту 125000 доларів США, з чим погодився позичальник. 
В даній справі позивач також посилається на вказані вище         документи та на пред`явлення позичальнику та іпотекодавцю письмової вимоги від 09.06.2015 року про дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів за користування кредитними коштами у встановлений у цій вимозі строк, а тому правових підстав для іншого висновку щодо доведеності факту надання позичальнику кредиту в розмірі 125000 доларів США та визначення заборгованості за кредитним договором у розмірі 83536,19 доларів США, з яких: 78542,44 доларів США – заборгованість за тілом кредиту та 4993,75 доларів США – заборгованість по нарахованих процентами), на стягнення якої банк має право, в колегії суддів немає, оскільки встановлення саме такого розміру заборгованості пов`язане із пред`явленням банком вимоги від 09.06.2015 року про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України.
Що ж стосується вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї заборгованості за кредитним договором у спосіб, який просить позивач, шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», пунктами 15, 23 іпотечного договору від 26.10.2007 року,  а саме: на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, встановленою за згодою іпотекодавця та іпотекодержателя в договорі іпотеки, що становить 791840 грн., або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (провадження №14-112цс19).
Отже, враховуючи наведений вище правовий висновок Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставини справи, а саме те, що в іпотечному договорі міститься іпотечне застереження щодо права іпотекодержателя в позасудовому порядку від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів доходить висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, а тому у задоволенні позову позивача необхідно відмовити саме з цієї підстави, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведеної вище підстави.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог банку за наслідками апеляційного розгляду справи, клопотання відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору та припиненням іпотеки внаслідок набуття іпотекодержателем 20.08.2020 року права власності на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Таскомбанк», задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Таскомбанк», про звернення стягнення на предмет іпотеки – нежитлові приміщення 12-21, 20а в будівлі під літерою «А-9», загальною площею 107,5 кв.м., що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 ,і належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення від 22.12.2006 року, шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», пунктами 15, 23 іпотечного договору від 26.10.2007 року, а саме: на підставі рішення суду шляхом продажу майна публічним акціонерним товариством«ВіЕс Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Таскомбанк»,від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KF 45286 від 26.10.2007 року у розмірі 83536,19 доларів США, з яких: 78542,44 доларів США – заборгованість за кредитом та 4993,75 доларів США – заборгованість за процентами, – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 19 березня 2021 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                 Копняк С.М.
       
                                                                Ніткевич А.В.