Справа № 127/23651/18
Провадження № 22-ц/801/839/2021
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року	Справа № 127/23651/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого: Копаничук С.Г.,
Суддів: Денишенко Т.О., Оніщука В.В.,
за участю секретаря – Очеретної М.Ю.,
учасники справи:
позивачі ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2021 року, ухвалене судом під головуванням судді Вохмінової О. С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю та визнання права власності на частку будинку, –
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю. Зазначив, що його бабі ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності належало АДРЕСА_1 . 09.04.2008 року вона подарувала належну їй частку його батькові - ОСОБА_2 . Даний будинок , 1927 року побудови, знаходився у поганому стані, а тому за пропозицією ОСОБА_2 між ними було досягнуто домовленості про проведення капітальної реконструкції та ремонту будинку для подальшого проживання у ньому позивача із сім`єю, який не мав житла .Він погодився на пропозицію батька, але за умови, що той передасть йому право власності на належну йому частину будинку. 15 жовтня 2008 року ОСОБА_2 за договором дарування подарував позивачу 17/20 частин будинку, що зареєстровані в реєстрі речових прав 07.11.2008 року. Після передачі будинку у його власність, він в період з 2010 року по 2014 рік фінансував будівельні роботи з проведення капітальних робіт по реконструкції будинку на суму біля 900 000 грн., внаслідок чого були замінені всі вікна і двері, прокладені нові комунікації, електропроводка, проведене опалення та каналізація, зроблені внутрішні оздоблювальні роботи (шпаклювання стін, облицювання плиткою, вимощення підлоги ламінатом та плиткою тощо),встановлене сантехнічне обладнання, внутрішні сходи на другий поверх, вбудовані меблі. Крім того, був побудований навіс, облаштована прибудинкова територія тротуарною плиткою, повністю відремонтовані господарські будівлі та споруди. Будівельні та ремонті роботи в будинку були завершені наприкінці 2014 року. Відповідач на початку будівництва постійно приходив у будинок та особисто контролював хід усіх будівельних робіт, давав вказівки робітникам, сам приймав участь у будівництві. Після перебудови і набуття будинком оновленого, якісного вигляду, відносини зіпсувались і ОСОБА_2 почав вчиняти дії по поверненню будинку в свою власність. В 2012-2013 роках останній від імені ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно, вселення. Позивач був зареєстрований у спірному будинку з 16 травня 2006 року, а 10 січня 2014 року знятий з реєстрації на підставі рішення суду від 02.12.2013 року про визнання недійсним договору дарування батьком йому будинку від 15.10.2008 року. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2014 року був визнаний недійсним також договір дарування ОСОБА_3 ОСОБА_2 частини будинку від 09.04.2008 року, витребувано частку спірного домоволодіння у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2016 року став власником частки будинку і продовжує у ньому проживати, в той час як він залишився без належних йому грошових заощаджень та без житла. Вважає, що визнання вказаних договорів недійсними не виключає факту створення сторонами в результаті спільної праці майна, так як за його кошти проводилась капітальна реконструкція і ремонт, а відповідач набув у власність новостворене майно, яке за своїм технічним станом значно відрізняється від того, що було подароване в 2008 році.
Зазначив, що висновок будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно - земельної експертизи № 5161-5163/1721 від 29.05.2018 року підтверджує проведення реконструкції та капітального ремонту будинку і ринкову вартість житлового будинку з прибудовами, надбудовою та господарськими будівлями і спорудами, що на час проведення становить 93 635,05 у. о., еквівалентну 2 448 500 грн. 
Посилаючись на те, що згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 480 від 10.06.2020 року частка вартості будівельних та ремонтних робіт здійснених ОСОБА_1 у ринковій вартості 17/20 часток будинковолодіння АДРЕСА_2 становить 38/100 частки, урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив суд визнати за ним право власності на 38/100 часток від 17/20 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 .(т.3 а.с.27)
Рішенням Вінницької міського суду Вінницької області від 27 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити. Зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що правових підстав для визнання за ним права власності на частку в будинку немає, оскільки він, шляхом вкладення значних коштів у ремонт, приймав участь у створенні майна, а тому відповідно до ст. ст. 368, 370, 372 ЦК України, які регулюють спільну сумісну власність, має право претендувати на частку у праві власності на нього . 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Чуприна О.М. вказала, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає.
Судом встановлено, що 1/2 частка будинку АДРЕСА_2 , з ракушняка, 1927 року побудови (прим. 2-6, 2-3, 2-4, 2-5, 2-2,2-1, по 1/2 хліва, льоху, криниці, вбиральні, огорожі), належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 30.10.1998 року (т.2 а.с.10).
На підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлі № НОМЕР_1 від 16.09.2002 року, зареєстрованого 19.09.2002 року, виданого замість договору дарування, ОСОБА_3 є власником 71/100 частку житлового будинку по АДРЕСА_2 (т.2а.с. 17).
09.04.2008 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарувала відповідачу ОСОБА_2 17/20 частки вказаного будинку . Право власності було зареєстроване 07.11.2008 року КП ВМБТІ (а.с. 7).
15.10.2008 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_1 17/20 часток вказаного будинку по АДРЕСА_2 (т.1а.с. 97) з реєстрацією речових прав 07.11.2008 року.
Позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 16.05.2006 року, а 10.01.2014 року був знятий з реєстрації за даною адресою на підставі рішення суду від 02.12.2013 року № 127/22762/13-ц.
Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2014 року, залишеного ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2015 року без змін, позов ОСОБА_3 було задоволено частково, визнано недійсним договір дарування ОСОБА_3 ОСОБА_2 частини будинку від 09.04.2008 року .Витребувано 17/20 часток домоволодіння АДРЕСА_2 у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (т.1 а.с. 21-24).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.02.2016 року став власником 17/20 часток домоволодіння АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 38).
Встановлено, що у власності ОСОБА_1 майно перебувало в період з 15.10.2008 року (договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) до 22.12.2014 року (рішення апеляційного суду про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_3 ).
Згідно технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_2 станом на 14.08.1998 року власниками будинку являлись ОСОБА_3 – 1/2 частки, ОСОБА_4 – 1/2 частки (т.1 а.с. 27-29). Приміщення ОСОБА_3 в будинку «А» складаються з: 2-1 – 2-5, І, загальною площею 40, 1 кв. м.
Дозвіл на прибудову до існуючої частини вказаного будинку в два поверхи розмірами 13,7 х 4, 0 м., сараю – розм. 4,3 х 4, 9 м., гаража – розм. 6,7 х 4,36 м, згідно з розробленим проектом, був наданий у 2001 році ОСОБА_3 і затверджений наказом управління містобудування і архітектури Вінницької міської ради № 34 від 26.06.2001 року (т.2 а.с. 13, 14).
21 грудня 2006 року ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на частину домоволодіння, згідно якого 17/20 часток домоволодіння АДРЕСА_2 складалися з: будинку «А»: кімнати 2-4, 3-5, 3-4, ванна 2-6, коридор 2-5, убиральня 2-7, житлової прибудови «А1», сіни «а1», тамбур «а4» житловою площею 122,1 кв. м., загальною площею 173,9 кв. м.; сараю «З1», гаражу «З», підвалу «п/З», Ѕ криниці «К» (а.с. 99 т.1).
На момент укладення договору дарування частки будинку від 15.10.2008 року, який був визнаний недійсним 22.12.2014 року, загальна площа 17/20 часток становила 173,9 кв. м., житлова – 122,1 кв.м. (а.с. 97 т.1)
Згідно технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_2 станом на 07.06.2010 року власниками будинку зазначені ОСОБА_1 – 17/20 часток та ОСОБА_5 – 3/20 часток (т.1 а.с. 30-33). Приміщення відремонтовані та реконструйовані ОСОБА_1 – в будинку «А» складаються з: 2-1 – 2-9, загальною площею 81,4 кв. м., І, ІІ, 3-1 – 3-5, загальною площею 92,5 кв. м., не є самочинними.
Згідно технічного паспорту на будинок станом на 06.07.2016 року, власниками будинку зазначені ОСОБА_1 - 17/20 часток та Аббасова – 3/20 (т.1 а.с. 34-37). Приміщення відремонтовані і реконструйовані ОСОБА_1 – в будинку «А» складаються з: 2-1 – 2-9, загальною площею 77, 6 кв. м., 3-1 – 3-11, загальною площею 91,2 кв. м., не є самочинними.
З 2003 року земельна ділянка, площею 0,0543 га по АДРЕСА_2 , перебувала у власності ОСОБА_3 (а.с. 103 т.1), у власність ОСОБА_1 не переходила, з 27.07.2016 року власником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 43 т.3).
Згідно висновку будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно - земельної експертизи № 5161-5163/1721 від 29.05.2018 року(т.1а.с. 43-59), сума витрат на виконання ремонтно-будівельних робіт (та використаних матеріалів), проведених в частині приміщень житлового будинку літ. «А» з прибудовами, надбудовою та господарськими будівлями і спорудами, що відповідають 17/20 частки будинку, які можливо підтвердити, складає 443 054,11 грн, сума витрат, які неможливо підтвердити, складає 344 080,96 грн., сума витрат, яка не відноситься до будівельного напрямку і є об`єктом товарознавчого дослідження складає 124 608, 88 грн. : ринкова вартість 17/20 часток житлового будинку з прибудовами, надбудовою та господарськими будівлями і спорудами на час її проведення становить 93 635,05 у.о., що еквівалентно 2 448 500 грн. 
       Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 480 від 10.06.2020 року (т.2 а.с. 136-264) за період перебування 17/20 часток будинку у власності та у фактичному користуванні ОСОБА_1 (15.10.2008 року до 22.12.2014 та з 22.12.2014 року до часу проведення експертизи) були проведені перераховані у висновку роботи із реконструкції та капітального ремонту, вартістю 1 619 796 грн., у тому числі 375 701 грн. – вартість будівельних та ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_4 ; 706 292 грн. – вартість будівельних та ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_5 ; 537 803 грн. – вартість будівельних та ремонтно-будівельних робіт у квартирі № б/н., частка вартості яких у ринковій вартості 17/20 часток складає 38/100 частки (а.с. 159 т.2, а.с. 25 т.3).
За період перебування 17/20 часток  будинку у власності ОСОБА_3  (до 09.04.2008 року) та  перебування  їх у власності ОСОБА_2  (09.04.2008 року – 15.10.2008 року) були здійснені  перераховані у висновку роботи з капітального ремонту та реконструкції,  вартістю 1 116 151 грн. Ринкова вартість спірного будинку визначена за порівняльним підходом, станом на: 09.04.2008 року складає 832 886 грн.; станом на 15.10.2008 року  складає 901 098 грн. ; 15.10.2008 року складає 901 098 грн.; станом на 22.12.2014 складає 1 729 187 грн. Ринкова вартість 17/20 часток будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами станом на час проведення дослідження визначена за порівняльним підходом складає 135 546 доларів США (1долар США- 26,8742 грн.), що еквівалентно 3 642 690 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем  не доведено, що в результаті здійснених ним поліпшень 17/20 часток будинку, він має право на набуття права власності на 38/100 частки від 17/20 часток його ;що між сторонами існував договір на створення спільної власності, а 17/20 частин будинку набуто в результаті спільної праці, а також, що будівництво здійснювалась за спільним волевиявленням власників ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Акт прийняття в експлуатацію збудованих ОСОБА_1 приміщень – відсутній, а тому суд дійшов висновку, що правових підстав для визнання за позивачем права власності на частку в будинку немає.
Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст. 89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не врахував ті обставини, що він приймав участь у створенні майна і відповідно до положень ч. 4 ст. 368 ЦК України останнє є спільною сумісною власністю, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Згідно ч.4 ст.364 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. 
За змістом абзаців 4 та 5 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено про те, що інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 ЖК України обов`язок.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував ті обставини, що будинок, як майно, створювався ним разом із батьком – ОСОБА_2 внаслідок спільної праці і за його ОСОБА_1 кошти , а тому є спільною власністю, не заслуговують на увагу.
Позивач у позові зазначає , що вони з відповідачем в 2010-2014 роках спільно створювали нерухоме майно, маючи на увазі під ним проведення капітальної реконструкції та ремонту частини будинку, а тому вважає, що набули права спільної власності на нього, з якого він має право на визнання за ним права на 38/100 від його частки , після того, як він втратив власність рішенням суду.
Однак, такі доводи не підтверджуються обставинами справи, встановленими на підставі доказів, та не відповідають вимогам закону.
Відповідно до ч.2 ст.368 ЦК України,  майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. 
Створення майна у вигляді житлового будинку шляхом будівництва чи реконструкції вимагає дотримання вимог закону,зокрема,ст.376 ЦК України, а при вирішенні питання виникнення права власності стосовно об`єкта будівництва необхідно враховувати особливості,, встановлені законодавчими актами.
       Відповідно до п.1 ст.1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності містобудівної діяльності» будівництво - нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта будівництва.
Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). 
Дозвіл на спорудження прибудов до будинку в два поверхи, сараю, гаражу згідно розробленого проекту надавався управлінням містобудування і архітектури у 2001 році тодішньому власнику частки будинку - ОСОБА_3 , їй же у 2002 році було видано свідоцтво про право власності на 71/100 частину житлового будинку замість договору дарування від 30.10.1998 року (т.2 а.с.13,17) 
       Як вбачається із аналізу технічних паспортів на будинок, станом на червень 2010 року 17/20 частин будинку складались із житлових і нежитлових приміщень : 2-1-2-9 площею 81,4 кв. м., І, ІІ, 3-1 – 3-5, площею 92,5 кв. м., а всього загальною площею 173,9 кв. м., житловою – 122,1 кв. м. (т.1 а.с.32).
       Такі ж розміри мала спірна частина будинку і станом на лютий 2006 року (т.2 а.с.25-29),тобто до укладення ОСОБА_3 договорів дарування
Станом на липень 2016 року 17/20 частин будинку складались із житлових і нежитлових  приміщень : 2-1-2-9, площею  77,6 кв. м. ., 3-1 – 3-11, площею 91,2 кв. м., а всього загальною площею 168,8 кв. м., житловою – 77,4 кв. м. Таким чином як загальна, так і житлова площа будинку зменшилась, відтак, доводи скарги ОСОБА_1 про те, що будинок, як майно, внаслідок їх спільної праці створювався, тобто мало місце нове будівництво, безпідставні.
       Крім того, позивач, зазначаючи, що будівництво здійснювалось спільно, не надав суду доказів існування у нього з батьком чи з ОСОБА_3 письмового договору про будівництво (реконструкцію) будинку і створення в результаті нього нового майна, оскільки із матеріалів справи не вбачається здійснення ним будівництва нових приміщень до існуючого будинку, які були б прийняті в експлуатацію .
Таким чином,  на 2010 -2014 роки ОСОБА_1 , являючись власником 17/20 частин будинку, здійснив роботи з реконструкції і капітального ремонту частки будинку .При цьому не надав достовірних доказів наявності між ним і відповідачем угоди про створення спільної власності, що, після вибуття майна із його власності за рішенням суду, виключає застосування до його вимог про визнання за ним права власності на частку у спільному майні положень ст.357 ЦК України . 
Враховуючи викладене, здійснення шляхом вказаних робіт поліпшення майна, на час звернення з позовом не створює для нього підстав на набуття права власності на частку домоволодіння, а може являтись підставою для відшкодування йому, як колишньому власнику( володільцю ) поліпшуваного майна, вартості робіт і матеріалів, якщо сума його витрат на поліпшення майна значно збільшила вартість частини будинку. 
   Посилання в апеляційній скарзі на те, що на  виникнення спільної сумісної власності з посиланням на положення статей 368, 370, 372  ЦК України  є необґрунтованими, оскільки  не надав доказів  підстав виникнення спільної власності  і   визнання за ним  права  часткової власності  на 38/100 від 17/20 частки  будинку.              Крім того, ст.ст.370,372  ЦК України  регулюють питання   щодо виділу у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності та поділ майна, тобто вимог , яких позивач не заявляв. 
Доводи скарги зводяться до помилкового тлумачення вимог закону щодо визнання права власності на частку на нерухоме майно та не впливають на законність оскаржуваного судового рішення.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, також не заслуговують на увагу.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Стягуючи з ОСОБА_1 на користь відповідача витрати на правничу допомогу, суд виходив із того, що на підтвердження стягнення судових витрат адвокатом відповідача було надано договір про надання правничої допомоги від 16 жовтня 2018 року (Т.1 а.с. 73-74), ордер (Т.1а.с. 72), акт виконаних робіт і розрахунок витрат на правничу допомогу з детальним опис наданих послуг (виконаної адвокатом роботи, необхідних для надання правової допомоги, згідно якого загальна тривалість надання правової допомоги відповідачу склала 18 годин, що згідно обумовленої вартості послуг за 1 год 704,80 грн складає 12 686,40 грн. (Т.3а.с. 48), квитанцію про сплату ОСОБА_2 12 686,40 грн. (Т. 3а.с. 47).
Суд вірно оцінив надані докази і врахував співмірність заявлених у договорі і фактично наданих адвокатом послуг, а відтак обгрунтовано відшкодував понесені позивачами і документально підтверджені судові витрати з відповідача.
Відтак, доводи апеляційної скарги правильні висновки суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Враховуючи, що суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                       С. Г. Копаничук

Судді:                                                                                        Т.О. Денишенко

                                                                                                 В. В. Оніщук