ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7265/20  Номер провадження 22-ц/814/1180/21	Головуючий у 1-й інстанції Гольник  Л.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В. 

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року, ухвалене суддею Гольник Л.В., повний текст рішення складено - 10 березня 2021 року

у справі за позовом  ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:
07 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року за його позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області частково задоволені позовні вимоги, стягнуто на його користь вихідну допомогу у розмірі 17 950,14 грн. та середній заробіток за час затримки з 04.07.2017 року по 15.03.2018 року у розмірі 53 551,43 грн. 16.03.2020 року постановою Полтавського апеляційного суду рішення суду першої інстанції залишено без змін. 07.05.2020 року відповідач у справі виконав рішення суду та сплатив на його користь вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки виплат при звільнення за період з 04.07.2017 р. по 15.03.2018 р. Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 160 055,95 грн. за період з 16.03.2018 року по 07.05.2020 року (535 робочих днів х 299,17 грн. середньоденна заробітна плата).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року у задоволенні позовної заяви   ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивована тим, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених додатково вимог про стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а також тривалим судовим розглядом справи № 554/5594/17, суд першої інстанції визнав справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та відповідає наведеним вище критеріям щодо визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у  розмірі 53 551,43 грн., які були сплачені відповідачем. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, підлягає зменшенню до вказаного розміру, тому з урахуванням того, що сума середнього заробітку у розмірі 53 551,43 грн. була сплачена відповідачем, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність у відповідача підстав для відповідальності за ст. 117 КЗпП України, проте у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вважає, що застосування правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц у даній справі є порушенням судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень. Зазначає, що обставини даної справи не відповідають визначеним Великою Палатою Верховного Суду основним критеріям зменшення, а також є такими, що не можуть бути використані як судовий прецедент. Звертає увагу, що він як позивач по справі не вчиняв жодних дій, які б збільшували тривалість спору, розгляд справи здійснювався судом, а не сторонами у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

   Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року у справі № 554/5594/17 позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки та відшкодування моральної шкоди задоволений частково, стягнуто на його користь вихідну допомогу у розмірі 17 950,14 грн. та середні заробіток за час затримки з 04.07.2017 року по 15.03.2018 року в сумі 53 551,43 грн., у задоволенні інших вимог позивачу відмовлено (а.с. 23-28).

Вказане рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року у справі № 554/5594/17 постановою Апеляційного суду Полтавського області від 23.05.2018 року скасоване та ухвалене нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області відмовлено (а.с. 60-61).

Постановою Верховного Суду від 22.01.2020 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, постанова Апеляційного суду Полтавського області від 23.05.2018 року скасована, справа направлена на новий розгляд до апеляційної інстанції (а.с. 55-59).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.03.2020 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року залишено без змін (а.с. 62-64).

На виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.03.2018 року, яке набрало чинності 16.03.2020 року згідно постанови Полтавського апеляційного суду, у травні 2020 року позивачу ОСОБА_1 відповідачем Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області перераховано вихідну допомогу у розмірі 17 950,14 грн., що після сплати податків та обов`язкових платежів склало 14 449,86 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 06.05.2020 року № 889 (а.с 43), та середній заробіток за затримку розрахунку за період з 04.07.2017 року по 15.03.2018 року у розмірі 53 551,43 грн., що згідно платіжного доручення від 06.05.2020 року № 890 після сплати податків та обов`язкових платежів склало 43 108,90 грн. (а.с. 42).

Сторонами не оспорюється, що 07.05.2020 року відповідачем здійснено сплату ОСОБА_1 заборгованості по вихідній допомозі при звільненні та середній заробіток за затримку розрахунку за період з 04.07.2017 року по 15.03.2018 року.

Умовою настання відповідальності, передбаченою ст. 117 КЗпП України є невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Факт такої невиплати встановлено рішенням суду першої інстанції від 15.03.2018 року, яке набрало законної сили 16.03.2020 року. Факт повного розрахунку з позивачем лише 07.05.2020 року підтверджується наявними у справі доказами та фактично визнається відповідачем.
Доводи відповідача щодо необхідності застосування судом принципів співмірності та справедливості, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції визнав обґрунтованими, виходячи з наступного.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.11.2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц відійшла від правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо чинників, від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема вказала, що застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому зазначила, що право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника.

З встановлених обставин справи, вбачається, що причиною неповного розрахунку з позивачем при звільнені став спір щодо наявності підстав щодо виплати вихідної допомоги при звільнені. Тривалість вирішення даного спору залежала від дій обох сторін. Результатом вирішення спору стало судове рішення, яким вимоги позивача були задоволені частково.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд першої інстанції взяв до уваги вище вказаний висновок Великої Палати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу був сплачений відповідно до рішення суду середній заробіток за час затримки при звільнення за період з 04.07.2017 по 15.03.2018 року у розмірі 53 551,43 грн.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що визначений позивачем додатково розмір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2018 року по 07.05.2020 року у розмірі сумі 160 055,95 грн. є непропорційним та несправедливим щодо відповідача, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Крім того, за таких обставин, стягнення відшкодування у визначеному судом першої інстанції розмірі, втратить свій компенсаційний характер.

Суд першої інстанції взяв до уваги, що фактично спір щодо виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 обумовлений діями керівництва, з яким позивач перебував у трудових відносинах та обіймав посаду начальника відділу кадрової та юридичної роботи. Правонаступником вказаного Фонду шляхом реорганізації припинено юридичну особу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Полтавській області, яке приєднане до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування. Водночас, позивач ОСОБА_1 відмовився від запропонованої відповідачем посади головного спеціаліста відділу юридичної роботи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та згідно його заяви був звільнений з 04.07.2017 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 

Предметом даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у розмірі 160 055,95 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2018 р. (наступний день після ухвалення рішення суду від 15.03.2018 р.) по 07.05.2020 року (день фактичного розрахунку по виконанню рішення суду).

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 
Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

При ухваленні судового рішення, суд першої інстанції керувався постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, у якій Верховний Суд відійшов від правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку.
Згідно п. 60 вказаної Постанови, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
Згідно п.71,72,81,82 вказаної Постанови, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.  Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
       Згідно п. 86,87,89,90,91,92 вказаної Постанови, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.  З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.  Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;  період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника ; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.  Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, виходив з того, що за рішенням суду від 15.03.2018 р.  позивачу вже сплачено середній заробіток за затримку розрахунку за період з 04.07.2017 року по 15.03.2018 року у розмірі 53 551,43 грн., томуз огляду на очевидну неспівмірність заявлених додатково вимог про стягнення середнього заробітку, прийшов до висновку про наявність підстав саме для відмови у задоволенні позовних вимог, а не для їх зменшення. 
Також судом першої інстанції наведені ці підстави, а саме, що спір з приводу виплати вихідної допомоги позивачу обумовлено діями керівництва, з яким позивач перебував у трудових відносинах та обіймав посаду начальника відділу кадрової та юридичної роботи. Правонаступником вказаного Фонду шляхом реорганізації припинено юридичну особу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у Полтавській області, яке приєднане до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування. Водночас, позивач відмовився від запропонованої відповідачем посади головного спеціаліста відділу юридичної роботи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та згідно його заяви був звільнений з 04.07.2017 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП, що у даному випадку має місце тривалий судовий розгляд справи № 554/5594/17.
Проте, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені судом першої інстанції обставини, не дають підстав для відмови позивачу у позові, який пред`явлено за інший період у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні.

Колегія суддів, беручи до уваги фактичні обставини у даній справі, які полягають у тому, що позивач 03.07.2017 р. звільнився з посади начальника відділу кадрової та юридичної роботи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Полтавській області з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю з боку роботодавця. При звільненні позивачу не була виплачена вихідна допомога, як встановлено рішенням суду від 15.03.2018 р., у розмірі 17 950,14 грн. 18.07.2017 р. позивач звернувся до суду з первісним позовом. Фактично присуджені вказаним рішенням суду суми були виплачені позивачу 07.05.2020 р., тобто після повторного перегляду 16.03.2020 р. апеляційним судом рішення суду першої інстанції від 15.03.2018 р. Подача апеляційних та касаційної скарги на судові рішення у разі незгоди з ними є процесуальним правом сторони цивільної справи, а тому перегляд цивільної справи №554/5594/17 двічі в апеляційному порядку та касаційному порядку не є зловживанням особою процесуальним правом з метою затягування її розгляду та набрання чинності рішення суду, тому колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц, та прийшов до помилкового рішення про наявність підстав для відмови у позові.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню в межах суми 71 500 грн. (1750,14 + 53551,43), яка є орієнтовною оцінкою втрат та визначенням розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат. 

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Згідно ч.1, п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, при подачі позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 600,60 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 71), при подачі апеляційної скарги позивач сплатив 2 400,90 грн. судового збору, а всього 4 001,50 грн. У разі задоволення позову у розмірі 71 500,00 грн., що складає 44,67% від заявленого розміру позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1787,47 грн. з відповідача на користь позивача.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п.1,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1,3,4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов  ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській областіна користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16.03.2018 року по 07.05.2020 року у розмірі 71 500 грн.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській областіна користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1787,47 грн. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.

СУДДІ:         А. І. Дорош                         О. А. Лобов                         В. М. Триголов