ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 червня 2021року
м. Київ
 
справа № 203/2092/18
провадження № 61-9892св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І.М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач - ОСОБА_1 
 
розглянув у порядку спрощеного письмового провадження касаційну скаргуакціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року у складі судді Католікяна М. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В.,                    Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -                           АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору від 29 жовтня 2013 року № б/н ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі  15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 28 травня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 35 883,16 грн, яка складається із: 8 918,82 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9 561,30 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15 218,13 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500,00 грн - штраф (фіксована частина);                   1 684,91 грн - штраф (процентна складова).
На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути                            з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 883,16 грн та 1 762,00 грн судових витрат.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності та недоведеності позовних вимог, оскільки підпис відповідача міститься лише в анкеті-заяві від 29 жовтня 2013 року, яка не містить жодної істотної умови, банком не доведено факту ознайомлення відповідача із тарифами і Умовами та Правилами надання банківських послуг, а самі тарифи та Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційну скаргу АТ  КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції стосовно недоведеності факту отримання відповідачем коштів за кредитним договором, а також зазначив про недоведеність розміру заборгованості, виходячи із того, що в анкеті-заяві зазначено бажаний кредитний ліміт у розмірі 2 000,00 грн, у розрахунку заборгованості визначено, що тіло кредиту становить 8 918,82 грн, а у тексті позовної заяви наведено, що ОСОБА_1 надано кредит у розмірі               15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Верховного Суду                         з касаційною скаргою на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а також вирішити питання судових витрат.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2019 року поновлено строк касаційного оскарження, відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції. 
У зазначеній ухвалі суду касаційної інстанції наведено, що ціна позову у цій справі становить 35 883,16 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2019 року. Разом з тим, касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики та має виняткове значення для учасника справи, а тому є підстави, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
12 червня 2019 року відповідачу надіслано копії зазначеної ухвали                            та касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що банком не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, які регулюються положеннями статті 634 ЦК України. 
Укладення вказаного виду договору підтверджується змістом анкети-заяви, за умовами якої позичальник своїм підписом приєднується і погоджується виконувати Умови та Правила банківських послуг, тарифи банку, що у цілому складають договір банківського обслуговування. 
Відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що він не був ознайомлений із ними, а також про відсутність між сторонами договірних правовідносин та наявності заборгованості за кредитом. 
Суди не звернули уваги на те, що позичальник користувався грошовими коштами, частково виконував умови кредитного договору та сплачував заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по картковому рахунку, а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.
Також вважав, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості, та відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги банку підлягають задоволенню у повному обсязі.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди установили, що 29 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг                          в ПриватБанку, у якій зазначено особисту інформацію відповідача, міститься дата та підпис позичальника про отримання кредитної картки, проте відсутня інформація як щодо номеру картки, так і стосовно строку її дії. 
В анкеті-заяві зазначено бажаний кредитний ліміт у розмірі 2 000,00 грн, тоді як у розрахунку заборгованості визначено, що тіло кредиту становить            8 918,82 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані                       і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження                     є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою і другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним  і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають, оскільки судами неповно досліджено зібрані у справі докази, що, на думку колегії суддів Верховного Суду, унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
 
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Судами установлено, що 29 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у якій зазначено особисту інформацію відповідача, міститься дата та підпис позичальника про отримання кредитної картки, проте відсутня інформація як щодо номеру картки, так і стосовно строку її дії. 
У графі «бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна»/GOLD» зазначено суму у розмірі 2 000,00 грн.
Суд першої інстанції, із яким погодився апеляційний суд, дійшли висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, зокрема щодо факту отримання відповідачем коштів за кредитним договором, а також розміру заборгованості, виходячи із того, що в анкеті-заяві зазначено бажаний кредитний ліміт у розмірі 2 000,00 грн, у розрахунку заборгованості визначено, що тіло кредиту становить 8 918,82 грн, а у тексті позовної заяви наведено, що ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 15 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту.
Виходячи із цього, суди відмовили банку у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.
Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає такі висновки передчасними, з огляду на наступне.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність                      і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним                          у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У касаційній скарзі банк посилається на те, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, частково виконував умови кредитного договору, частково сплачував заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.
У рішенні суду апеляційної інстанції є посилання на розрахунок заборгованості, зокрема зазначено, що згідно із таким розрахунком банком нараховано заборгованість за пенею, а тіло кредиту становить 8 918,82 грн                 (а. с. 103). 
Водночас у розрахунку заборгованості за договором № б/н від 29 жовтня                2013 року, наданого позивачем, є графа «Витрати клієнтом кредитних коштів», а також графа «Сума коштів, внесена клієнтом на погашення заборгованості», із яких вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково їх повертав (а. с. 11 - 14). 
Позов обґрунтовано тим, що відповідач свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та процентів за ними належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 35 883,16 грн, яка складається із: 8 918,82 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9 561,30 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15 218,13 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500,00 грн - штраф (фіксована частина);  1 684,91 грн - штраф (процентна складова).
Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку банку не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання шляхом зобов`язання із повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Однак суди першої та апеляційної інстанції належним чином не дослідили і не надали правової оцінки розрахункам заборгованості, які містяться                                у матеріалах справи, не з`ясували окремо та у взаємозв`язку яка сума                          є максимально встановленим лімітом за кредитним договором, яку суму із цього максимального ліміту фактично витрачено відповідачем, та яку суму бажаного ліміту зазначено в анкеті-заяві, підписаною ОСОБА_1
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Зазначені обставини потребують встановлення, що не входить до повноважень Верховного Суду.
З огляду на те, що обставини справи з`ясовано неповно, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили усі наявні у справі докази, а Верховний Суд не може виходити за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені у статті 400 ЦПК України, тому справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Щодо судових витрат
Оскільки справа підлягає направленню на розгляд до суду апеляційної інстанції, визначених статтею 141 ЦПК України підстав для розподілу судових витрат судом касаційної інстанції немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.
Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня                  2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
  Головуючий  	  І. М. Фаловська	
  Судді:	  В. М. Ігнатенко     С. О. Карпенко     С. Ю. Мартєв     В. А. Стрільчук