Ухвала
16 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 331/5488/19
провадження № 61-5579ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., 
Коротуна В. М.,
розглянувши касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , подану адвокатом Алімовою Тетяною Михайлівною, на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 30 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги, пов`язані з придбанням квартири на вторинному ринку житла та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги, пов`язані з придбанням квартири на вторинному ринку житла.
В обґрунтування позову зазначала, що 29 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг, пов`язаних з придбанням квартир на вторинному ринку житла, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за винагороду надати комплекс послуг, пов`язаних з пошуком та придбанням замовнику об`єкта жилої нерухомості, що відповідає погодженим характеристикам. В рамках укладеного договору позивач, з метою виконання своїх зобов`язань, здійснив підбір об`єкту житлової нерухомості у м Запоріжжі, та організував відповідачу його огляд квартири АДРЕСА_1 . Після огляду зазначеної квартири відповідач перестав виходити на зв`язок, на смс-повідомлення не реагує. 07 листопада 2019 року позивачу стало відомо, що 05 листопада 2019 року відповідачка придбала підібрану для неї агентом нерухомості квартиру не повідомивши про це позивача, чим порушила умови п. 4.4. та п. 2.2.2. Договору. Посилаючись на зазначені обставини просила суд, стягнути заборгованість за надані послуги у розмірі 58 032,00 грн., штраф за порушення умов Договору у розмірі 14 508,00 грн., а всього 72 540,00 грн., а також судовий збір у розмірі 768,40 грн.
В березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.
В обґрунтування позову зазначала, що вона орендувала квартиру АДРЕСА_2 та планувала купити квартиру у цьому ж будинку. Побачивши оголошення про продаж квартири АДРЕСА_3 у цьому будинку, вона вирішила її подивитися. Прийшовши до квартири, вона зустріла ОСОБА_1 , яку знала як ріелтора, яка підібрала вищезазначену орендовану квартиру, але договір про надання послуг, пов`язаних з відшуканням квартири для її оренди, які були їй сплачені у повному обсязі, так і не підписала. Вказувала, що відповідачка ввела її в оману, переконала її, що вона підписує документ за огляд квартири, не надала їй можливості прочитати текст договору у повному обсязі. Текст договору вона не мала можливості прочитати, оскільки була без окулярів. Потім вона дійсно придбала зазначену квартиру без участі відповідачки. Відповідачка ніяких дій по розшуку квартири не здійснювала, а її дії щодо підписання спірного договору, були спрямовані лише на заробіток грошей шляхом введення в оману позивача. Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним Договір № б/н від 29 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 про надання послуг, пов`язаних із придбанням квартир на вторинному ринку житла.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 30 вересня 2020 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір б/н від 29 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_1 , про надання послуг, пов`язаних з придбанням квартири на вторинному ринку житла.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 в особі адвоката Алімової Т. М. залишено без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 30 вересня 2020 року по цій справі залишено без змін.
У листопаді 2020 року адвокат ФОП ОСОБА_1 - Алімова Т. М. звернулася через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою нарішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 30вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 лютого 2021 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України  однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - 
на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, як суду права, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах 
та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених 
у цій же статті ЦПК України. 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом 
на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового (визнання договору недійсним) та майнового характеру (стягнення заборгованості за надані послуги).
Заявлена вимога майнового характеру є такою, що станом на 01 січня 
2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 100 = 227 000,00 грн).
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише 
за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову 
в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму 
для працездатних осіб.
Згідно частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 
2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 
4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Справа № 331/5488/19 в частині позовних вимог немайнового характеру є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.
Касаційна скарга містить посилання на підставі підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для заявника, а саме в Україні відсутній нормативний документ, яким врегульовано питання рієлторської діяльності, як і відсутня єдина правозастосовча практика у подібних правовідносинах.
Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженим судовим рішенням і, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для заявника.
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення прийняті у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Зазначення у постанові Запорізького апеляційного суду від 09 лютого 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , подану адвокатом Алімовою Тетяною Михайлівною, на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 30 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги, пов`язані з придбанням квартири на вторинному ринку житла та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	М. Є. Червинська    С. Ю. Бурлаков   В. М. Коротун