ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 квітня 2021 року 	м.Дніпро	справа № 340/2480/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 340/2480/20 (суддя Сагун А.В.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа: Кропивницький апеляційний суд про стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
           ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, у сумі 241 164 грн.
          В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з квітня 1976 року по грудень                   2014 року працював суддею Кіровського районного суду м. Кіровограда та Апеляційного суду Кіровоградської області. Постановою Верховної Ради України №59-VIII від 25.12.2014 позивача було звільнено з посади судді у відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України. Зазначає, що на час подання заяви на відставку, у січні 2014 року до Вищої ради юстиції, відповідно до ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI набув право на отримання вихідної допомоги при виході у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Незважаючи на це, у день звільнення вихідна допомога виплачена не була, оскільки підпунктом 1 пункту 28 розділу II  Закону України від 27 березня 2014 року №1166-VII “Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні” виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р (II) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). З огляду на це позивач вважає, що згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним.
          Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 вересня                    2020 року адміністративний позов задоволено.
          Із рішенням суду першої інстанції не погодилась Державна казначейська служба України, була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
          В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що статтею 136 Закону                № 2453-УІ (у редакції, що діяла, до 01.01.2014) було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 27.03.2014 № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», підпунктом 1 пункту 28 розділу II якого, статтю 136 Закону № 2453-УІ виключено. Вказані положення Закону № 1166-VII неконституційними на момент судового розгляду не визнавалися. Отже, суддям, які виходили у відставку з 01.04.2014 до 30.09.2016 виплату вихідної допомоги законодавством не було передбачено. Постановою Верховної Ради України №59-VIII від 25.12.2014 позивача було звільнено з посади судді у відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України. З огляду на наведене, оскільки станом на день виходу позивача у відставку (25.12.2014) виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою законодавством не було передбачено, така вихідна допомога позивачу не виплачувалася. Вказує, що недоотриманий позивачем дохід у вигляді вихідної допомоги не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України.
          Позивач та третя особа своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
          Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
          Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія судів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Судом першої інстанції встановлено, що позивач в період з квітня 1976 року по грудень 2014 року працював суддею Кіровського районного суду м. Кіровограда та Апеляційного суду Кіровоградської  області (а.с.7-13).
          Постановою Верховної Ради України №59-VIII від 25.12.2014 позивача було звільнено з посади судді у відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України (а.с.12).
          Наказом Апеляційного суду Кіровоградської  області №8-к від 19.01.2015 позивача  виключено зі складу Апеляційного суду Кіровоградської  області та зазначено, що останнім днем роботи вважати 26.12.2014 (а.с.12).
          Згідно довідки Апеляційного суду Кіровоградської області №22 від 19.04.2017 на момент звільнення позивача його суддівська винагорода складала 24 116,40 грн. ( а.с.14).
          При звільненні позивач не отримав вихідної допомоги при виході у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, в зв`язку зі зміною законодавства України, які було визнано неконституційними, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
          Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що шкода була завдана позивачу в результаті прийняття закону, який був визнаний неконституційним і втратив чинність, тому заявлені вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
          Колегія суддів не погоджується з такими висновками суд першої інстанції, враховуючи наступне.
          Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
          Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
          До внесення змін Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі – Закон № 1166) частиною 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI на час роботи позивача передбачалося, що суддя, який вийшов у відставку, має право на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
          Відповідно до Закону № 1166, який набрав чинності з 1 квітня 2014 року та який діяв на час звільнення позивача у відставку з посади судді, із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі – Закон № 2453), зокрема, виключено статтю 136 Закону № 2453.
          Законом України «Про судоустрій і статус суддів »від 2 червня 2016 року № 1402-VII виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 вказаного закону становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.
          Рішенням Конституційного Суду України № 2-р(ІІ)/2020 від 15.04.2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII. Також визначено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
          Відповідно до доводів позивача, на час набрання законної сили положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VІІ позивач мав право на відставку, тому, на його думку, визнання неконституційними положень підпункту 1 пункту 28 розділу II цього закону є підставою для відшкодування майнової шкоди, а саме не виплаченої вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
          Разом з цим, відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
          За приписами статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
          Цей принцип, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, треба розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
          Таким чином, за загальним правилом, моментом припинення календарної дії приписів закону в цих випадках є момент набрання законної сили відповідним судовим рішенням.
          Відповідно до резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України вищезазначені норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
          Разом з тим, стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
          Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
          Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
          Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
          Таким чином, Конституція України не передбачає зворотну дію в часі рішень Конституційного Суду України, однак визнає право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі, актом, який визнаний неконституційним.
          У той же час, відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
          За змістом статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
          Як вбачається із суті позовних вимог позивач просить відшкодувати завдану шкоду у вигляді недоплаченої суми вихідної допомоги.
          Колегія суддів приходить до висновку, що недоотриманий позивачем розмір вихідної допомоги, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України, оскільки позивача на момент звільнення не було законних сподівань на отримання вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. На момент звільнення позивача у відставку діяли положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, які виключили норму, що надавала право на його отримання.
          В даному випадку у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою, а отже, і підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
          Керуючись ст.311, п.2 ч.1 ст.315, 317, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити.
          Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 вересня                  2020 року у справі № 340/2480/20 - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
          В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
          Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак