22-ц/804/1313/21 
                                                                                265/5850/17 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М             У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року                                                                                                   місто Маріуполь

   справа 265/5850/17
   провадження № 22-ц/804/1313/21   
      
                  Донецький апеляційний суд у складі: 
  
                           судді-доповідача                                      Пономарьової О.М.,
                           суддів                                                        Зайцевої С.А., Попової С.А.,
                           секретар судового засідання                   Лазаренко Д.Т.,                    

сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Служба Безпеки України, Міністерство оборони України, Кабінет Міністрів України

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи апеляційні скарги відповідачів Кабінету Міністрів України та Служби Безпеки України на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Костромітіної О.О. від 28 грудня 2020 року, 

в с т а н о в и в:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
28 серпня 2017 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник за довіреністю Готко В.І., звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, Міністерства оборони України, Кабінету Міністрів України про відшкодування майнової шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що 24 січня 2015 року у мікрорайоні Східний Орджонікідзевського району м. Маріуполя в результаті терористичного акту, зокрема артилерійського обстрілу із військової зброї, на його очах знищено: транспортний засіб, ринковою вартістю  8500 доларів США, укомплектований відеореєстратором «CONVOY» DVR-05HD, вартістю 1 000 грн, автомагнітолою «Pioneer» вартістю 1 500 грн, автосигналізацією із системою зворотного зв`язку «CONVOY» МР-100 вартістю 2 000 грн. 
Знищеним автомобілем протягом останніх років користувався та розпоряджався ОСОБА_2 на підставі довіреності. 
Того ж дня комісією з уповноважених представників влади складено акт, в якому зазначається, що транспортний засіб знищено від влучення артилерійського снаряду. 
За фактом знищення транспортного засобу позивачем направлено заяву про порушення кримінальної справи до Управління СБУ в Донецькій області, на підставі якої порушено кримінальну справу та проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №22015050000000047 від 24 січня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.258 КК України (Терористичний акт), за яким його визнано потерпілим. 
З 24 січня 2015 року органи державної влади на території міста Маріуполя Донецької області свої повноваження здійснюють в повному обсязі, проте йому більш ніж на протязі двох років шкоду не компенсовано. 
Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини. Відповідно до частини 8 ст. 8 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок знищення транспортного засобу терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 21 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
Позивач просив суд відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом, за знищення майна, зокрема: транспортного засобу марки «Мерседес Віто», модель «108 CDI», кузов № НОМЕР_1 , 1999 року виписку, номерні знаки НОМЕР_2 , в сумі 116 950, 00 грн, відеорегістратору «CONVOY» DVR-05HD в сумі 1 000 грн, автомагнітоли «Pioneer» в сумі 1 500 грн, автосигналізації із системою зворотного зв`язку «CONVOY» МР-100 в сумі 2 000 грн, а загалом на суму 121 450,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за знищення майна, заподіяної терористичним актом, задоволено частково.
Стягнуто з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 10 000 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції автомобіля.
Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції, внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу майна, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є безпідставними.
Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Визначаючи розмір такої компенсації, суд, враховуючи фактичні обставини справи, за принципами розумності та справедливості, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної практики ЄСПЛ, дійшов висновку, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі 10 000 грн 00 коп.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та доводи осіб, які їх подали
Не погодившись з рішенням суду, відповідачі Кабінет Міністрів України та Служба Безпеки України подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга Кабінету Міністрів України мотивована тим, що судом першої інстанції в якості доказів знищення транспортного засобу визнаються Акт від 28 січня 2015 року та акт обстеження автомобіля робітника цеху (відділу) водопостачання ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року. В той же час, процесуальних документів, що свідчили б про знищення та місце знищення транспортного засобу, складених з органом досудового розслідування не надано.
В актах зазначено різні адреси складання, не встановлено де саме знищено транспортний засіб.
Судом першої інстанції не наведено доказів нездатності держави Україна підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей. З обставин справи вбачається, що має місце неможливість держави здійснювати свою функції в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України.
Неможливість попередження терористичних атак, внаслідок яких пошкоджено належне позивачу майно, не може бути достатнім свідченням неналежного виконання державою свого позитивного обов`язку стосовно гарантування права на майно.
Апеляційна скарга Служби Безпеки України мотивована тим, що суди не уповноважені вирішувати питання щодо незаконності або законності бездіяльності Верховної Ради України в рамках процедури законотворчого процесу, отже, суд першої інстанції зробив суперечливий висновок про те, що державою не виконано позитивний обов`язок стосовно права власності позивача, у зв`язку з тим, що не прийнято спеціальні підзаконні нормативно-правові акти, щодо відшкодування шкоди.
Суд першої інстанції в достатній мірі не з`ясував чи була завдана шкода позивачу неприйняттям державою відповідних нормативних актів та у якому розмірі.
Висновок суду про відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ не містить жодного обгрунтування. На даний час держава не визнавала факт незаконної (неправомірної) бездіяльності щодо незабезпечення належного розслідування заподіяння позивачу шкоду, хоча лише на підставі відповідного рішення слідчого судді або прокурора вищого рівня можуть бути встановлені незаконність бездіяльності органі досудового розслідування та, відповідно, факт незабезпечення державою належного розслідування судом цивільної юрисдикції.

Короткий зміст відзиву на апеляційні скарги
У відзиві на апеляційні скарги Міністерство оборони України просить задовольнити апеляційні скарги, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися.

Рух справи у суді апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2021 року справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Пономарьова О.М. (доповідач), Зайцева С.А., Попова С.А.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 квітня 2021 року у справі відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 квітня 2021 року у справі закінчено підготовчі дії та призначено до розгляду.
Ухвалою апеляційного суду від 27 квітня 2021 року задоволено клопотання представника Кабінету Міністрів України про проведення розгляду справи у режимі відеоконференції з Краматорським міським судом Донецької області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом 
ОСОБА_1 на праві приватної власності належав транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», модель «108CDI», номер шасі: НОМЕР_1 , 1999 року виписку, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (т.1, а.с. 22).
24 січня 2015 року у мікрорайоні Східний Орджонікідзевського району м. Маріуполя Донецької області зазначений транспортний засіб було знищено, що підтверджується Актом від 28 січня 2015 року (т.1, а.с. 25).
Згідно з Актом обстеження автомобіля робітника цеху (відділу) водопостачання ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року, складеного комісією управління автомобільного транспорту ПАТ «ММК ім. Ілліча», під час обстеження виявлено пошкодження, руйнування автомобіля «Mercedes Vito», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ремонт даного автомобіля є недоцільним (т.1 а.с. 26).
Відповідно до висновку експерта № 1020 від 13 травня 2016 року середня ринкова вартість автомобіля марки «Mercedes-Benz», модель «108CDI», кузов НОМЕР_1 , 1999 року виписку, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент дослідження може складати 116 950,00 грн (а.с. 29-34).
24 січня 2015 року Управлінням Служби безпеки України в Донецькій області за фактом обстрілу 24 січня 2015 року мікрорайону Східний м. Маріуполя Донецької області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 258 КК України, кримінальне провадження № 22015050000000047 від 24 січня 2015. Досудове розслідування зупинено у зв`язку з розшуком осіб, яки вчинили дане кримінальне правопорушення.
14 липня 2015 року на підставі заяви ОСОБА_2 , в якій він вказував, що йому належить вищевказаний автомобіль, який пошкоджено 24 січня 2014 року внаслідок терористичного акту в м. Маріуполі, відповідно до ст. 55 КПК України, останнього залучено в якості потерпілого у кримінальному провадженні (т.1 а.с. а.с. 46,47).
В повідомленні №6/с-1883/2 від 23 жовтня 2020 року, яке надано Головним слідчим управлінням Служби безпеки України, зазначено, що ОСОБА_1 визнано потерпілим по вищевказаному кримінальному провадженню.
Позивач неодноразово звертався до органів державної влади та місцевого самоврядування з питанням про відшкодування завданої шкоди, однак йому відмовлено.

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Служби Безпеки України Зубар М.В., представника позивача адвоката Фісінчука С.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.
У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).
Таким чином, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач на обґрунтування своїх вимог послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснив правильну правову кваліфікацію останніх та застосував для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Таки дії суду підтверджуються правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
Оскільки саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).
Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування йому за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, яка заподіяна терористичним актом, за знищення транспортного засобу марки «Мерседес Віто», модель «108 CDI», на загальну на суму               121 450,00 грн, мотивувавши свої вимоги зокрема тим, що не отримав від держави відшкодування за пошкодження (знищення) його майна, на яке він, на його думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та зазначав, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96).
Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.
Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 44912/98, пункти  49-50).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).
З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом знищенням або пошкодженням майна відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування.
Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, механізм застосування якого не визначений.
Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції, внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу майна, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.
Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» є безпідставними, але позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Позивач посилався на відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акту транспортний засіб; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ, відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту автомобіля.
Такі доводи позивача ОСОБА_1 суд визнав обґрунтованими та доведеними та з посиланням на практику ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, та враховуючи відсутність в Україні, саме на час пошкодження майна та на час звернення позивача до суду із позовом спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд дійшов правильного висновку, що позивачем доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно його права власності на таке майно, а тому порушення його права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.
Визначаючи розмір такої компенсації, суд обгрунтовано врахував фактичні обставини справи, застосував засади розумності та справедливості та дійшов висновку, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі 10 000 грн 00 коп., з чим погоджується апеляційний суд.

Доводи апеляційних скарг не спростовують обгрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апеляційної інстанції не надано.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду про часткове задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.
Проте, з Кабінету Міністрів України в дохід держави належить достягнути недоплачену суму судового збору в розмірі 33,60 грн, оскільки при зверненні з апеляційною скаргою судовий збір сплачений в розмірі 926,40 грн, а оплаті підлягала сума в розмірі 960 грн з розрахунку (1 600 грн.(прожитковий мінімум на 1 січня 2017 року час звернення позивача з позовом до суду)?0,4?150%) ( ст. 4 ч. 2 п. 6 Закону України «Про судовий збір).
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги відповідачів Кабінету Міністрів України та Служби Безпеки України залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з Кабінету Міністрів України (ЄДРПОУ 00031101, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2) в дохід держави судовий збір у сумі 33 (тридцять три) гривні 60 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                                   О.М. Пономарьова

Судді                                                                                                      С.А. Зайцева

                                                                                                                С.А. Попова