Окрема думка 
судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
 
справа № 9901/123/20 (провадження № 11-65заі21)
28 квітня 2021 року
м. Київ
 
Велика Палата Верхового Суду розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом Громадської організації «Всеукраїнське об`єднання сільських голів, депутатів сільрад і селян «Порятунок села» до Верховної Ради України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Апарату Верховної Ради України, про зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Громадської організації «Всеукраїнське об`єднання сільських голів, депутатів сільрад і селян «Порятунок села» на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2021 року і постановою від 28 квітня 2021 року апеляційну скаргу задовольнила частково, змінивши рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2021 року, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Водночас із рішенням Великої Палати Верхового Суду не погоджуюсь з огляду на таке.
 
1.        28 листопада 2012 року набрав чинності Закон України «Про всеукраїнський референдум» (далі - Закон № 5475-VI), пунктом 4 розділу  XIII «Прикінцеві положення» якого визнано нечинним Закон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» (далі - Закон № 1286-XII) з дня офіційного оприлюднення Закону № 5475-VI.
 
2.        Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 квітня 2018 року № 4-р/2018 у справі за конституційним поданням 57 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про всеукраїнський референдум» зазначений Закон визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
 
3.        У цьому ж Рішенні зазначено, що Закон № 5475-VI зі змінами втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
 
4.        Звертаючись до суду, Громадська організація «Всеукраїнське об`єднання сільських голів, депутатів сільрад і селян «Порятунок села» (далі - ГО «Порятунок села») просила суд зобов`язати Верховну раду України (далі - ВРУ) привести у відповідність інформацію на офіційному вебсайті ВРУ (вебпорталі https://rada.gov.ua/) про чинність Закону № 1286-XII шляхом розміщення такої інформації: «Закон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» № 1286-XII від 03 липня 1991 року є чинним»
 
5.        На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на офіційному вебсайті ВРУ розміщено недостовірну інформацію про втрату чинності Законом № 1286-ХІІ. Мотивує це тим, що така інформація суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 жовтня 2019 року у справі № 826/17872/18, відповідно до яких з дня прийняття Конституційним Судом України Рішення від 26 квітня 2018 року у справі № 4-р про визнання неконституційним Закону № 5475-VI відновив свою дію Закон № 1286-ХІІ.
 
6.        Обґрунтовуючи свою позицію в цій справі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
 
6.1   Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
 
6.2   Зазначена норма Конституції України кореспондується з положенням статті  91 Закону України «Про Конституційний Суд України» (далі - № 2136?VIII).
 
6.3   У висновках Конституційного Суду України, викладених у Рішенні від 24 грудня 1997 року у справі № 8-зп/1997, зазначено: «Частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю».
 
6.4   Відповідно до статті 97 Закону № 2136-VIII Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
 
6.5   Повноваження Конституційного Суду України відтерміновувати дату втрати чинності або відновлення чинності попередньої редакції нормативно-правового акта є одним зі способів запобігання негативним юридичним наслідкам в результаті визнання акта неконституційним, а також, як правильно зазначив суд першої інстанції, правовим способом усунення прогалин у законодавстві.
 
6.6   Зазначене не суперечить принципу розподілу державної влади на законодавчу, виконавчу і судову, оскільки в межах процедури конституційного контролю Конституційний Суд України не може не враховувати юридичні наслідки своїх рішень, а має прогнозувати такі наслідки та за наявності підстав, запобігати їх негативному впливу на суспільні правовідносини.
 
6.7   Крім того, встановлення Конституційним Судом України строку дії в часі нормативно-правового акта, який визнаний неконституційним, не створює нову норму права, а усуває наслідки визнання неконституційною норми, яка була прийнята уповноваженим  на це органом.
 
6.8   З урахуванням зазначеного в контексті обставин цієї справи Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що висловитись щодо чинності нормативно-правового акта, стосовно відновлення дії якого Верховна Рада України законів не приймала, може лише Конституційний Суд України або суд загальної юрисдикції при розгляді конкретної справи, де норма відповідного закону підлягає застосуванню.
 
6.9   Оскільки в цій справі відсутні спірні правовідносини між позивачем та відповідачем, у яких застосуванню підлягає Закон № 1286-XII, Велика Палата Верховного Суду вважала надмірними мотиви суду першої інстанції про порядок відновлення дії Закону № 5475-VI, який був визнаний Конституційним Судом України таким, що не відповідає Конституції України.
 
7.        Однак частинами першою та другою статті 152 Конституції України встановлено, що Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
 
8.        Пунктом 4 розділу  XIII «Прикінцеві положення» Закону № 5475-VI з дня офіційного оприлюднення цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» (Відомості Верховної Ради України, 1991 р., № 33, ст. 443; 1992 р., № 35, ст. 515; 2001 р., № 49, ст. 259; 2010 р., № 48, ст. 564; із змінами, внесеними Законом України від 3 липня 2012 року № 5029-VI).
 
9.        Конституційний Суд України своїм Рішенням від 26 квітня 2018 року № 4?р/2018 у справі за конституційним поданням 57 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про всеукраїнський референдум» визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон № 5475-VI зі змінами та встановив, що він втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
 
10.   Таким чином, визнаний неконституційним та втратив свою чинність і пункт 4 розділу  XIII «Прикінцеві положення» Закону № 5475-VI, яким було визнано таким, що втратив чинність, Закон № 1286-XII, а відтак Закон № 1286-XII відновив свою дію.
 
11.   Такої правової позиції притримується і сам Конституційний Суд України.
 
12.   Так в Рішенні від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 Конституційний Суд України зазначив: «Рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України (частина друга статті 150), яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (частина друга статті 8)».
 
13.   Статтею 97 Закону № 2136-VIII визначено, що суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку. Суд може вимагати від відповідних органів письмове підтвердження виконання рішення, додержання висновку.
 
14.   Разом із цим Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 вказав: «Відповідно до змісту частини другої статті 70 Закону  України «Про Конституційний Суд України» у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку додаткові заходи, пов`язані з порядком їх виконання, звернувши увагу на терміновість чи обов`язки щодо його забезпечення. При цьому незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України, зокрема, порядок його виконання, відповідні державні органи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Проте додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в  рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом  України рішення про їх неконституційність». 
 
15.   Крім цього, слід звернути увагу й на те, що Верховний Суд у своїй постанові від 25 жовтня 2019 року у справі № 826/17872/18 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України відновив свою дію Закон № 1286-XII, і від такої позиції Верховний Суд в подальшому не відступав.
 
Отже, Закон № 1286-XII відновив свою дію після визнання Конституційним Судом України Закону № 5475-VI неконституційним і цей факт не потребує додаткового визначення в рішенні Конституційного Суду України, зокрема в Рішенні від 26 квітня 2018 року № 4-р/2018, а Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 9901/123/20, мала скасувати оскаржуване рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року та задовольнити позов ГО «Порятунок села».

 
Суддя                                                                                                           В. В. Пророк

Окрема думка складена 16 червня 2021 року.