Постанова                                     
Іменем України
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 200/16729/15
 
провадження № 61-16100св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - відповідач  ОСОБА_1 , 
представник  ОСОБА_1  - адвокат Горовенко Любов Михайлівна,
відповідач - позивач  ОСОБА_2 , 
третя особа -приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна,
розглянув порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Горовенко 
Любов Михайлівна, на заочне рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року у складі судді 
Шевцової Т. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 23 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., 
Городничої В. С., Лаченкової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
 ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2013 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики на суму 351 310,00 грн, що 
в еквіваленті становить 43 000,00 дол. США. Указаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 3102. 
Зазначала, що відповідно до пункту 1 договору позики відповідач зобов`язалася кожного місяця сплачувати еквівалент у гривнях 
1 200,00 дол. США. щомісяця. Всього відповідач з 21 вересня 2013 року 
до 21 липня 2014 року сплатила їй за вказаним договором суму 
в еквіваленті 11 571,17 дол. США у гривнях. 
Вказувала, що із серпня 2014 року відповідач не виконує умови договору позики.
Ураховуючи зазначене,  ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь 
з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21 вересня 
2013 року, укладеним між нею та ОСОБА_2 , а саме: грошовий еквівалент у гривнях 31 429,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату ухвалення судового рішення, грошовий еквівалент у гривнях 50 % штрафу від суми позики 
у розмірі 21 500,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення та грошовий еквівалент у гривнях 3 % річних від простроченої суми в розмірі 836,95 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення.
 
У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка К. Ю., про визнання договору позики недійсним.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2013 року вона отримала у позику від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 351 310,00 грн, що в еквіваленті становить 43 000,00 дол. США, які вона повертала ОСОБА_1 частинами, починаючи з вересня 2013 року до серпня 
2014 року. Всього за вказаний період вона повернула ОСОБА_1 
112 000,00 грн. Враховуючи, що ОСОБА_1 є її двоюрідною сестрою, вона не вимагала від неї розписок про повернення кожної частини грошових коштів. 
Зазначала, що після того, як гривня почала знецінюватись, ОСОБА_1 почала вимагати від неї повернення грошей не в гривнях, а в доларах США 
в сумі не менше ніж 1 200,00 дол. США щомісячно. Вона неодноразово намагалася узгодити з ОСОБА_1 новий порядок та строки повернення боргу, але ОСОБА_1 не погоджувалася. 
У травні 2015 року вона отримала від ОСОБА_1 заяву із вимогою сплатити суму заборгованості за договором позики. 
Вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з неї штрафу в розмірі 50 % від суми позики та 3 % річних від простроченої суми, а також стягнення з неї понесених ОСОБА_1 судових витрат є необґрунтованими.
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним 
з моменту укладення договір позики від 21 вересня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 3102. 
 
Протокольною ухвалою Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 05 лютого 2016 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка К. Ю., про визнання договору позики недійсним з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 23 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошовий еквівалент 
у гривнях неповернутих за договором позики від 21 вересня 2013 року грошових коштів у розмірі 31 428,83 дол. США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом становить 806 429,21 грн, грошовий еквівалент у гривнях 50 % від суми позики в розмірі 21 500,00 дол. США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом становить 551 666,35 грн, та грошовий еквівалент у гривнях 3 % річних від простроченої суми в розмірі 836,95 дол. США, що на день ухвалення рішення за офіційним курсом становить 21 475,22 грн, а всього 1 379 570,78 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 належним чином умови договору позики від 21 вересня 2013 року не виконувала, 
у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Оскільки умовами договору було передбачено розрахунок заборгованості 
у розмірі, еквівалентному курсу долару США до гривні на день сплати, тому зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним необґрунтовані та не підлягають задоволенню.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 
2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 23 листопада 2016 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі належних доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив 
у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Горовенко Л. М., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким 
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
У частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним постанова Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року не оскаржується, а тому в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку 
не переглядається.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного Суду від 30 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року справу призначено 
до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили фактичних обставин справи та не врахували, що чинним законодавством не передбачено одночасного застосування індексу інфляції та розрахунку еквіваленту в іноземній валюті.
Вказувала, що визначення «офіційний курс МВР» не відповідає положенням чинного законодавства та не є ідентичним поняттю офіційний курс НБУ, 
а стягнення грошового еквівалента у гривні 3 % річних та штрафу, визначених у доларах США, із застосуванням офіційного курсу станом на день ухвалення судового рішення, не відповідає положенням договору позики та нормам цивільного законодавства України.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України: від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, 
від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 
2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), 
у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 13 лютого 2019 року у справі № 757/21343/15-ц (провадження 
№ 61-19134св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). 
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
21 вересня 2013 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником укладений договір позики, посвідчений 
приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 
Ричкою К. Ю., згідно з умовами якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 , а остання прийняла грошові кошти у сумі 351 310,00 грн, 
які є еквівалентом 43 000,00 дол. США за офіційним курсом МВР на день укладення цього договору, строком до 21 вересня 2016 року.
Відповідно до абзацу другого пункту 1 договору, розрахунок повинен проводитись за такою схемою: щомісячно позичальник сплачує позикодавцю суму за цим договором в еквіваленті 1 200,00 дол. США за офіційним курсом МВР у гривні на день сплати.
Згідно з пунктом 2 договору позики грошова сума, вказана у пункті 1 договору (сума позики), передана позикодавцем та одержана позичальником до підписання цього договору, про що свідчать підписи сторін на цьому договорі.
Відповідно до пункту 3 договору позики, повна сума позики, що підлягає поверненню позичальником позикодавцю на день остаточного розрахунку, має відповідати сумі 351 000,00 грн, які є еквівалентом 43 000,00 дол. США за офіційним курсом МВР.
Згідно з пунктом 6 договору позики, в разі неповернення позичальником боргу в сумі і в строки, передбачені цим договором, він зобов`язаний сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та штраф у розмірі 50 % від суми позики, а також 3 % річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.
Всього ОСОБА_2 з 21 вересня 2013 року до 21 липня 2014 року 
сплатила ОСОБА_1 за вказаним договором суму в еквіваленті 
11 571,17 дол. США у гривнях. 
Із серпня 2014 року ОСОБА_2 не виконує умови договору позики 
від 21 вересня 2013 року.
За період з 21 жовтня 2013 року до 10 липня 2015 року, згідно з умовами договору позики, ОСОБА_2 повинна була сплатити ОСОБА_1 
26 400,00 дол. США (щомісячно по 1 200,00 дол. США протягом 22 місяців).
На день звернення до суду із цим позовом заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 21 вересня 2013 року становила 31 428,83 дол. США.
За порушення грошового зобов`язання ОСОБА_2 повинна сплатити штраф у розмірі 50 % від суми позики, що становить грошовий еквівалент 
у гривнях 21 500,00 дол. за офіційним курсом, а також 3 % річних 
від простроченої суми, що становить грошовий еквівалент у гривнях 
836,95 дол. США за офіційним курсом.
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат 
Горовенко Л. М., підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики 
одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві 
таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей 
того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) 
у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Як передбачено частиною другою вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється 
у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповіднодо статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), 
а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження 
№ 14-465цс18).
Ураховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що між сторонами в належній формі укладений договір позики, проте ОСОБА_2 порушила свої зобов?язання щодо щомісячного повернення грошових коштів, тому ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України має право достроково стягнути частину позики, що залишилася. Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК Українизобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою
статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання
і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року
№ 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене 
у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент
в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається
в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти
на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу 
з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту 
в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).
Судом встановлено, що умовами договору позики від 21 вересня 2013 року, а саме абзацу другого пункту 1 договору, передбачено, що розрахунок повинен проводитись за офіційним курсом МВР у гривні на день сплати.
Згідно з пунктом 6 договору позики, у разі неповернення позичальником боргу в сумі і в строки, передбачені цим договором, він зобов`язаний сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та штраф у розмірі 50 % від суми позики, а також 3 % річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.
Ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначеної за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення, як зазначену у позовних вимогах.
Разом з тим поза увагою апеляційного суду залишилась умова укладеного між сторонами договору позики про визначення еквіваленту суми за офіційним курсом МВР на день передачі грошей, що відповідає положенням 
статті 533 ЦК Українищодо встановлення іншого порядку умовами договору.
Таким чином, суд апеляційної інстанції помилково визначив еквівалент суми за офіційним курсом НБУ, а не за курсом МВР як передбачено умовами договору позики.
З огляду на зазначене судове рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Зазначені обставини мають юридичне значення для правильного вирішення справи.
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, а тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Горовенко Любов Михайлівна, задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року 
в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за договором позики скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк