ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2397/21 Справа № 201/7015/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі
апеляційні скарги  ОСОБА_1 
на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.
       Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини заробітку відповідача, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06 вересня 2018 року. На момент ухвалення судового рішення відповідач мав постійне місце роботи та стабільний дохід. Проте, у лютому 2019 року відповідач звільнився з роботи та виїхав за межі України. З огляду на мінливість та нерегулярність доходу відповідача, беручи до уваги забезпечення стабільності утримання неповнолітньої дитини, позивач вважала за необхідне визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн., виходячи з середньомісячної заробітної плати по м. Дніпро згідно з даними Мінфіну (а.с.1-9).
       Позивач просила змінити спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року у справі № 201/9675/18 (2/201/2894/2018), та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій 3500 грн. щомісяця, починаючи стягнення з лютого 2019 року, або в іншому випадку з дня пред`явлення даного позову до досягнення повноліття. 
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року частково задоволені позовні вимоги.

Змінено спосіб стягнення аліментів, стягнутих на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року, і стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 500 (двох тисяч п`ятсот грн.) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили.
       Розмір аліментів щорічно підлягає індексації відповідно до закону на підставі ч. 2 ст. 184 СК України.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
       У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення в частині визначення розміру призначених аліментів та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Відповідно ч.ч.1,4 ст. 357 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06 вересня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.
       Позивач зазначила, що на даний час відповідач не має постійного місця роботи та має мінливий дохід, а тому вона була вимушена звернутися до суду із позовом про зміну способу стягнення аліментів на утримання з частки від заробітку відповідача та тверду грошову суму.
       Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
       Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
       Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
       Згідно зі статтями 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
       Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
       Частиною другою статті 182 СК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
        Відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум на 2020 рік» прожитковий мінімум для дитини віком: 
- до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; 
- від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

       З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час ухвалення оскаржуваного рішення по справі виповнилось 13 повних років. Таким чином, мінімальний розмір для дитини зазначеного віку відповідно до вказаних вимог законодавства складає 1 197,50 грн.

       Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
       Таким чином, вказані величини свідчать лише про мінімальний рівень матеріального забезпечення.

       Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
       Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої статті 181 СК України).
       Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
       Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо незгоди із розміром аліментів, оскільки позивач звернувся до суду із позовною заявою саме про зміну способу стягнення аліментів відповідно до вимог ст.181 СК України, а не про зміну їх розміру у відповідності до вимог ст. 192 СК України.
       Позивач була належним чином сповіщена про розгляд справи у суді першої інстанції, проте не надала як ні суду першої, так ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме сплати аліментів у розмірі 3 500 грн. 
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).        Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.    
       Крім того, звертаючись до суду першої інстанції, ОСОБА_1 мотивувала свою позовну заяву тим, що їх спільна дитина з відповідачем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , потребує значних додаткових витрат, оскільки займається у школі естетичного виховання ім.О.Гончара, та навчається по трьом спеціальностям: сольний спів, фортепіано, хореографія. Зазначила, що участь у різноманітних конкурсах потребує додаткових матеріальних витрат. Крім того, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має кілька захворювань і повинна проходити обстеження та лікуваня.
       Зазначені витрати не є підставою для зміни розміру аліментів у розумінні ст. 192 СК України, а для звернення до суду із позовною заявою про стягнення додаткових витрат на дитину, відповідно до ст. 185 СК України. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). 
Місцевий суд, вирішуючи питання щодо зміни способу виконання батьками обов”язку щодо утримання дитини, що регулюється ст. 181 СК України та задовольняючи вимоги позивачки щодо зміни способу стягнення аліментів вірно врахував обставини, визначені ст. 182 СК України, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів та вимоги ст. 184 СК України, які враховуються при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі.
       Таким чином, беручи до уваги вищенаведені обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів, визначений Законом розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, розмір щомісячного доходу платника аліментів, наявність рівного обов`язку батьків утримувати неповнолітніх дітей, місцевий суд вірно визначив, що стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн. відповідатиме інтересам дитини та мінімальному рекомендованому розміру аліментів на одну дитину, який становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Тоді як покладення на відповідача обов`язку по сплаті аліментів на дочку у розмірі 3 500 грн. буде для нього фінансово обтяжливим і є безпідставно завищеним. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 
       Крім того, колегія суддів звертає увагу, що сторони не позбавлені права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів у зв`язку зі зміною матеріального стану однієї з сторін, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них, а позивачка також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача і додаткових витрат на дитину, якщо на те будуть наявні законні підстави. 
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
    Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
        Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12 квітня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко