Постанова
Іменем України                                         
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 201/516/17
провадження № 61-13000св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,         
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду                         м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2020 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання недійсним запису про державну реєстрації права власності, витребування квартири з чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником квартири, АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 30 січня 2008 року № НОМЕР_1 .
У 2015 році він виїхав за межі території України та, перебуваючи за кордоном, дізнався, що у його квартиру вселилися інші особи.
За фактом заволодіння майном шахрайським шляхом порушене кримінальне провадження № 12016040640000216, під час розслідування якого встановлено, що 16 лютого 2016 року особа, яка представилась           ОСОБА_2 , уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної квартири вартістю 131 070,00 грн. На підтвердження права власності ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 18 березня 2008 року у справі                № 2-698/08, яке, як з`ясувалося пізніше, було підроблене архіваріусом цього суду, про що була надана відповідь керівника суду від 11 травня 2016 року       та обліково-статистична картка справи № 2-698/08. Підпис у договорі купівлі-продажу здійснено не ОСОБА_2 , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта від 18 листопада 2016 року № 13/1.1-495 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної                                     у кримінальному провадженні № 12016040640000216. Зазначене підтверджується матеріалами перевірки у кримінальному провадженні               № 12016040640000216, проведеної Прокуратурою Дніпропетровської області.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня          2016 року у справі  № 201/5054/16-к накладено арешт на спірну квартиру.
 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 16 лютого 2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , визнати недійсним запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 54 від 16 лютого 2016 року, зобов`язати ОСОБА_3 повернути йому вказану квартиру на підставі          статті 388 ЦК України.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня     2018 року, залишеним без змін постановою  Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 16 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим № 54.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , відчужену на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. за реєстровим № 54, на користь ОСОБА_1 .
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру    АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. за реєстровим № 54.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши, що  ОСОБА_2 ніколи не був у м. Дніпропетровську, право власності на спірну квартиру за собою не реєстрував, до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                з позовом не звертався, договорів стосовно квартири не укладав, підпис            у договорі купівлі-продажу здійснено не ОСОБА_2 , а іншою особою,       аправо власності на спірну квартиру за ним зареєстроване на підставі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська                          від 18 березня 2008 року у справі № 2-698/08, яке насправді не ухвалювалось, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 16 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з підстав, передбачених статтями 203, 215, 228 ЦК України, та витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України, оскільки спірна квартира придбана не безпосередньо                     у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
 
Також суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна            від 05 квітня 2016 року, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , дійшов висновку про необхідність скасування державної реєстрації права власності на цю квартиру за ОСОБА_3 . 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У серпні 2020 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Так, суди не врахували, що ні їй, ні ОСОБА_2 не повідомлено про підозру             у кримінальних провадженнях № 12016040640000216 та                                                  № 42016040000000331 та відсутній вирок про визнання їх винними                           у зазначених кримінальних провадженнях.
При цьому зазначені кримінальні провадження порушені за фактом, а не щодо конкретної особи, нікому не повідомлено про підозру, а тому відсутні підстави для підозри її у причетності до вчинення кримінального правопорушення щодо заволодіння майном ОСОБА_1 .
Вказувала на те, що вона не знала та не могла знати про те, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня                  2008 року у справі № 2-698/08 є підробленим, оскільки факт підроблення рішення встановлено лише в ході здійснення досудового розслідування та інформація про підроблення зазначеного судового рішення стала відома            з відповіді  Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                           від 11 травня 2016 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу         від 16 лютого 2016 року.                       
Крім того, приватним нотаріусом не було встановлено підстав для відмови        у вчиненні нотаріальної дії з посвідчення договору купівлі-продажу                         від 16 лютого 2016 року та її не було повідомлено про наявність перепон для укладення зазначеного договору, тому у неї не було підстав сумніватися                 у законності права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, а отже, вона є добросовісним набувачем. 
Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не врахував, що позивач не був стороною оспорюваного ним договору, а тому, звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року, обрав неправильний спосіб захисту.
Також позивач не довів, що він є власником спірної квартири та що його право порушено.
Задовольняючи вимоги позивача про витребування квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не перевірив, чи перебуває спірне майно у її володінні, не врахував, що вона на підставі договору іпотеки від 04 квітня 2016 року передала спірну квартиру в іпотеку ОСОБА_4 , а 20 квітня 2017 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на зазначену квартиру, а тому вона є неналежним відповідачем у цій справі, Апеляційний суд не навів мотивів, з яких відхилив докази відсутності у неї права власності на спірну квартиру.
Крім того, позовна заява не містить вимог про витребування майна, а тому, витребуючи спірну квартиру на користь ОСОБА_1 , суд вийшов за межі позовних вимог.
При цьому суд першої інстанції належним чином не повідомив її про розгляд справи, а саме про судові засідання, які призначені на 20 лютого 2018 року, 14 травня 2018 року та 02 липня 2017 року, повістки на зазначені дати направлені на неправильну адресу, а про судові засідання їй стало відомо          із сайту судової влади.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_4 . 
Також суди прийняли неналежні докази, а саме: протокол допиту свідка ОСОБА_2 від 30 травня 2016 року, висновок експерта від 18 листопада 2016 року.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                                          в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18).
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2020 року клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення суду задоволено.
Зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду                                              м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року до закінчення його перегляду          в касаційному порядку.
Відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою                  ОСОБА_3 , витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно                                    КП «Дніпропетровське МБТІ» станом на 21 квітня 2011 року  ОСОБА_1 був власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 255,1 кв. м, житловою площею 148,7 кв. м, придбаної ним на підставі договору купівлі-продажу від 31 березня 2008 року, серії ВКІ № 579102, реєстровий № 1713, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Небосенко А .О.
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                                   від 18 березня 2008 року у справі № 2-698/08 позов ОСОБА_2 до          ОСОБА_1 , ТОВ будівельно-комерційної фірми «Місія» про задоволення вимог кредитора задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на дві квартири: квартиру                АДРЕСА_1 , яка має технічний опис           у житловому будинку літ. А-9, 12, 15 та складається: 1 - житлова, 2 - туалет,    І - лоджія, ІІ - тераса, та квартиру  АДРЕСА_2 , яка має технічний опис у житловому будинку літ. А-9, 12, 15 та складається: 1 - житлова, 2 - туалет, І - лоджія. 
Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру № 2 і право власності ТОВ БКФ «Місія» на квартиру № 79б .
 
Згідно з наданими слідчим в ОВС першого СУ прокуратури Дніпропетровської області Науменком Ю. О. окремими матеріалами кримінальних проваджень                               № 42016040000000508 і № 12016040640000216 вбачається, що у вересні       2016 року Прокуратурою Дніпропетровської області до суду був направлений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42016040000000802 за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - директора Компанії «Семалєн Ентерпрайзіс ЛТД» у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 27, частиною третьою статті 206-2, частиною четвертою статті 358, частиною першою статті 383, частиною першою статті 384 КК України.
 
Слідством у цих кримінальних провадженнях встановлено, що ОСОБА_5 у період часу з 25 грудня 2015 року по 24 лютого 2016 року заволоділа цілісним майновим комплексом у АДРЕСА_5 , яке належить ТОВ «Компанія «Тритон», використовуючи підроблене рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2004 року           у справі № 2-2390/04, яким начебто визнано її право власності на цілісний майновий комплекс. ОСОБА_5 оскаржила відмову приватного нотаріуса Павловської Г. О. у проведенні реєстраційних дій за цим рішенням і право власності було зареєстроване на підставі постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року, дії ОСОБА_5 кваліфіковані за частиною четвертою статті 358 КК України.
 
Крім того, досудовим розслідуванням, на підставі реєстраційних даних                  і змісту цього рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, встановлено, що до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловської Г.О. зверталася не лише ОСОБА_5 (стосовно об`єкта нерухомості по АДРЕСА_5 ), а й ОСОБА_2 стосовно квартир № 79б та АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 стосовно гаража по АДРЕСА_6 .
 
ОСОБА_2 надав нотаріусу неіснуюче рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2008 року у справі № 2-698/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ТОВ «Місія», яким за                ОСОБА_2 визнано право власності на вказані дві квартири.
 
Досудовим розслідуванням встановлено, що Бабушкінський районний суд       м. Дніпропетровська у справі № 2-698/08 ухвалив зовсім інше рішення,                а саме за позовом ОСОБА_8 до КП «ДМБ ТІ», що підтверджується алфавітним показником суду та обліково-статистичною карткою.
 
Згідно з відповіддю в.о. голови Бабушкінського районного суду                                   м. Дніпропетровська Карягіної Н. О. від 11 травня 2016 року № 5/316/2016, наданої на запит слідчого прокуратури, за даними обліково-статистичної картки у цивільній справі № 2-698/08 в провадженні судді Максименко О. І. перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_8 до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - КП «ДМБТФ», про визнання права власності на самочинне будівництво, спонукання до державної реєстрації, яка 23 липня 2008 року розглянута, позов залишено без розгляду, справа передана до архіву суду.
 
Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 відмовлено в проведенні нотаріальних дій через відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав.
 
За фактом заволодіння майном шахрайським шляхом порушено кримінальне провадження № 12016040640000216 та під час розслідування встановлено, що 16 лютого 2016 року особа, яка представилась ОСОБА_2 , уклала             з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної квартири вартістю           131 070,00 грн. На підтвердження права власності ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловській Г. О. рішення Бабушкінського районного суду міста                               м. Дніпропетровська від 18 березня 2008 рокуу справі № 2-698/08, яке, як з`ясувалося, було підроблене архіваріусом цього суду, про що була надана відповідь керівника суду від 11 травня 2016 року та обліково-статистична картка справи № 2- 698/08.
 
Підпис у договорі купівлі-продажу здійснено не ОСОБА_2 , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта від 18 листопада 2016 року № 13/1.1-495 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні № 12016040640000216.
 
Згідно з листом слідчого в особливо важливих справах Прокуратури Дніпропетровської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 звернулись до Дніпропетровського окружного адміністративного суду                  з позовом про визнання незаконним рішення нотаріуса та зобов`язання вчинити певні дії.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду                 від 03 лютого 2016 року задоволено позов ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , зобов`язано приватного нотаріуса зареєструвати право власності за вказаними особами та, крім цього, припинено право власності на майновий комплекс по  АДРЕСА_5 за              ТОВ «Компанія «Тритон», скасована іпотека і право власності на квартири          АДРЕСА_7 .
Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловська Г. О. на підставі підроблених судових рішень та рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду на користь        ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , які насправді позову не подавали, зареєструвала право власності за ОСОБА_2 на квартири        АДРЕСА_7 . Отже, незаконно із приватної власності ТОВ «Компанія Тритон», ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк» вилучено вказане майно на загальну суму 15 000 000,00 грн, чим спричинено тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам громадян і юридичних осіб.
 
У ході допиту як свідка ОСОБА_2 повідомив про те, що жодного відношення до зазначених об`єктів нерухомості не має, жодних позовів щодо них та заяв про реєстрацію права власності на такі об`єкти приватному нотаріусу не подавав й жодних договорів стосовно цього нерухомого майна не укладав.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня         2016 року у справі № 201/5054/16-к накладено арешт на спірну квартиру.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                 і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.
 
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин         є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                            і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом                статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України                           від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема           у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та                        № 14-179цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно      у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».
 
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду                         від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження                        № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову                   є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
 
У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 не був стороною оспорюваного ним договору купівлі-продажу квартири від 16 лютого             2016 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
За таких обставин, ефективним способом захисту права ОСОБА_1                      є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, а не позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули.
 
Крім того, задовольняючи вимоги позивача про витребування у ОСОБА_3 спірної квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд,  належним чином не встановив обставини справи та не з`ясував суб`єктний склад учасників справи.
 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).
 
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє          в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів;                 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі         у ній співвідповідача.
 
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача,                 а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
 
Цивільно-процесуальним кодексом України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.
 
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно                                 з специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
 
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого             2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
 
У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі                                       № 635/7642/16-ц (провадження № 61-42670св18) вказано, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
 
Суд першої інстанції, ухвалюючи 02 липня 2018 року рішення про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , не перевірив, чи була ОСОБА_3 власником вказаної квартири на час ухвалення рішення про її витребування на користь позивача, не надав належної мотивації відмови у задоволенні клопотання  ОСОБА_4 про залучення її до участі                     у справі.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд не надав належної правової оцінки витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який сформований станом на 09 жовтня 2017 року та згідно з яким 20 квітня 2017 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на спірну квартиру      (а. с. 94, т. 2).
 
Отже, суди не в повній мірі дослідили наявні у справі докази, надані сторонами, не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості усунути ці недоліки.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За викладених обставин судові рішення підлягають скасуванню                                 з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня        2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня           2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець