ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Постанова
Іменем України

14 квітня 2021 року
м. Харків
справа № 645/1908/18
провадження № 22ц/818/790/21

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Маміної О.В., Кругової С.С.,
за участю секретаря судових засідань – Плахотнікової І.О.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Харкові цивільну справу 
за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту) та звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15 квітня 2019 року, ухвалене суддею Горпинич О.В., в залі суду в м. Харків, 

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства (далі – АТ) «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту) та звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано, тим, що 11 листопада 2016 року вона прийнята на посаду начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудита та контролю ПАТ «Українська залізниця».

Наказом ПАТ «Українська залізниця» від 15 березня 2018 року № 495/ос про припинення трудового договору (контракту) з 16 березня 2018 року її звільнено за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки фактично не відбулось ліквідації структурного підрозділу – управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудита та контролю ПАТ «Українська залізниця», а проведено лише зміну назви без змін структури, штатного розкладу, функцій, завдань. Їй разом із попередженням про вивільнення посади не було запропоновано всіх вакансій, які були в наявності в управлінні внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця» та відповідали б її кваліфікації і здібностям, чим порушено статтю 49-2 КЗпП України. Крім того, з копією наказу від 15 березня 2018 року № 495/0с про припинення трудового договору (контракту) вона була ознайомлена 19 березня 2018 року, тобто через чотири дні після його прийняття. Трудова книжка їй видана не була, розрахунок належних їй виплат не проведений, лікарняні листи за листопад та грудень 2017 року не оплачені, витрати та відрядження не відшкодовані, накази на передачу службової документації та майна, яке знаходиться в користуванні відповідальної особи не надані, строки передачі не визначені, розпорядчого документу про виклик позивача в м. Київ для вирішення питання пов`язаного з видачею трудової книжки не надано.

Ураховуючи викладене, позивач просить: визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Українська залізниця» від 15 березня 2018 року № 495/ос про припинення трудового договору (контракту) та звільнення з 16 березня 2018 року; поновити її на посаді начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця»; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2018 року по день винесення судового рішення.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено. 

Скасовано наказ ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору (контракту) та звільнення ОСОБА_3 з посади начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» від 15 березня 2018 року № 495/ос. Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудиту та контролю АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року включно в розмірі 184 308,04 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки фактично скорочення посади, яку займала позивач, не відбулося; відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо необхідності проведення змін в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності або штату працівників; роботодавцем не дотримані вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст.49-2 КЗпП України, а саме не було запропоновано працівнику наявну на підприємстві роботу, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, оскільки новостворений Департамент внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» наділений новими функціями та змінена його структура, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачем не було проведено реорганізацію Департаменту та старий структурний підрозділ є тотожним новоутвореному. 

Постановою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі АК «Українська залізниця» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що статутом АК «Українська залізниця» визначено, що до компетенції правління належить визначення та затвердження організаційної структури товариства та його штатного розпису, встановлення чисельності працівників, затвердження положення про структурні підрозділи товариства. Вказує, що обов`язки начальника новоствореного Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» виконував заступник начальника Управління ОСОБА_4 , а не позивач. З 14 серпня 2017 року ОСОБА_3 не була задіяна у процесі роботи, значний час перебувала у відпустках та відсутня у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. В свою чергу АТ «Укрзалізниця» в цей час підшуковувало вакантні посади, які можливо запропонувати позивачу. На посаду начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» відповідно до вимог, що ставляться до цієї посади згідно з посадовою інструкцією призначено ОСОБА_5 , яка на відміну від позивача отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Облік і аудит» та здобула кваліфікацію магістра-економіста, а також пройшла відповідні курси підвищення кваліфікації. ОСОБА_3 за час роботи на займаній посаді начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» не зарекомендувала себе як фахівець, який може обіймати цю посаду.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційні скарг, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки фактично скорочення посади, яку займала позивач, не відбулося; відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо необхідності проведення змін в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності або штату працівників.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу (розпорядження) ПАТ «Українська залізниця» від 08 листопада 2016 року № 2080/ос ОСОБА_3 11 листопада 2016 року прийнята на посаду начальника Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудита та контролю ПАТ «Українська залізниця» з випробувальним строком до 10 лютого 2017 року.

Наказом ПАТ «Українська залізниця» від 23 червня 2017 року № 430 вирішено з 14 серпня 2017 року ліквідувати Департамент аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», утворити Департамент внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», уведено в дію нову організаційну структуру Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», Положення Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» та визнано такими, що втратили чинність накази ПАТ «Українська залізниця» від 26 травня 2016 року № 397, від 27 квітня 2017 року № 333.

20 грудня 2017 року ОСОБА_3 повідомлено про внесення змін до штатного розпису ПАТ «Укрзалізниця» та про вилучення посади, яку вона обіймає, зі штатного розпису.

06 березня 2018 року ПАТ «Українська залізниця» отримано згоду профкому на розірвання трудового договору з позивачем згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом від 15 березня 2018 року № 495/ос з 16 березня 2018 року ОСОБА_3 звільнено з посади начальника Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України – у зв`язку зі скороченням штату.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Право визначати штат і чисельність працівників – є прерогативою роботодавця.

Проте, суд зобов`язаний перевірити, чи справді мало місце скорочення чисельності (штату) працівників або зміни в організації та виробництвах.

Під змінами в організації виробництва і праці розуміються, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, а також скорочення чисельності та штату працівників.

Одним з окремих випадків зміни в організації виробництва і праці пункт 1 ст. 40 КЗпП України визнає скорочення штату або чисельності працівників хоча б на одну штатну одиницю. Змінами в організації виробництва вважається раціоналізація робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо (пункт 10 Постанови). Відповідними змінами, наприклад, є скорочення однієї посади та доручення виконання цієї роботи іншим працівникам у порядку суміщення посад. При здійсненні вивільнення роботодавець має право в межах суміжних професій та посад провести перестановку працівників та перевести більш кваліфікованого працівника, з його згоди, на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника. Проте, це є правом роботодавця, а не його обов`язком.

При встановленні підстав для застосування роботодавцем правил пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП, суд зобов`язаний перевірити дійсність проведення ПАТ «Українська залізниця» змін в організації виробництва та праці.

Суд першої інстанції зазначив, що Департамент аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» утворено у складі апарату ПАТ «Укрзалізниця» у чисельності 34 штатні одиниці на підставі п. 1 наказу ПАТ «Українська залізниця» від 27.04.2016 року № 333, копія якого додана до матеріалі справи. Цим наказом затверджено структуру та Положення Департаменту аудиту та контролю (п.п. 2.1., п.п. 2.2. наказу).

26.05.2016 року наказом ПАТ «Українська залізниця» № 397, копія з додатками містіться в матеріалах справи, були внесені зміни до наказу № 333 від 27.04.2017 року, а саме: п.п. 1.1. - цифру «34» замінено на цифру «253», структуру та Положення Департаменту аудиту та контролю затверджено в новій редакції (п.п. 1.2, п.п. 1.3 наказу).

Таким чином, з 26.05.2016 року у Департаменті аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» у структуру входили 253 штатних одиниці.

Наказом ПАТ «Українська залізниця» № 430 від 23.06.2017 року, копія якого містіться в матеріалах справи, прийнято рішення ліквідувати з 14.08.2017 року Департамент аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» (п. 1 наказу), утворити Департамент внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» (п. 2 наказу), уведено в дію нову організаційну структуру Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» (п.п. 3.1. наказу), Положення Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» (3.2.) та визнано такими, що втратили чинність накази ПАТ «Українська залізниця» № 397 від 26.05.2016 року, № 333 від 27.04.2017 року (п.п. 5.1, п.п. 5.2. наказу).

Згідно схеми Організаційної структури Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», яка затверджена наказом ПАТ «Українська залізниця» № 430 від 23.06.2017 року, кількість штатних одиниць Департаменту становить - 253, тобто кількість працівників у Департаменті аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» та Департаменті внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» залишилась незмінною.

Відповідачем до матеріалів справи надані Зміни № 14 до штатного розпису ПАТ «Українська залізниця», затвердженого 05.04.2017 року та зазначено, що ці зміни є додатком 6 до протоколу 57/45 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 19.05.2017 року, затверджено рішенням правління «Укрзалізниці» від 19.05.2017 року.

Судом встановлено, що в змінах № 14 до штатного розпису ПАТ «Українська залізниця» зазначено, що з 23.06.2017 року запроваджується до штатного розпису Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» в кількості 35 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 281 718 грн., та вилучається з штатного розпису з 14.08.2017 року Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» в кількості 35 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 281 718 грн., при цьому жодних змін у штатному розписі щодо кількості працівників, найменувань посад працівників, розмірах посадових окладів працівників не відбулось.

До матеріалів справи надані Положення про Департамент аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», затвердженого наказом № 397 від 26.05.2016 року та Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», затвердженого наказом № 430.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, зазначає, що зазначені положення мають суттєві відмінні ознаки, та на те, що новостворений Департамент наділений більш широкими повноваженнями.

Зокрема, Департамент у встановленому законом порядку та у межах повноважень взаємодіє з іншими структурними підрозділами, регіональними філіями, філіями Товариства з питань проведення контрольних заходів» (п. 1.5); надання на розгляд правління Товариства об`єктивних і незалежних висновків і рекомендацій щодо функціонування системи внутрішнього контролю у структурі Товариства та її удосконалення, удосконалення системи управління, у т.ч. управління коштами Товариства, запобігання фактам незаконного та нецільового використання коштів, майна та інших ресурсів підрозділів Товариства, аналіз стану виконання фінансового плану Товариства, внесення пропозицій щодо можливих додаткових надходжень, покращення фінансово-господарської діяльності підрозділів Товариства (п.п. 2.1.2); проводить оцінку визначених об`єктів, ревізії, перевірки, внутрішнього аудиту, інших контрольних заходів щодо ризикових сфер в діяльності; ступеню виконання і досягнення цілій, визначених у стратегічних і річних планах діяльності, фінансових планах, програмах, стану збереження активів наявних в підрозділах Товариства, ефективності управління майном, ризиків, які негативно впливають на виконання функцій і завдань Товариства та підрозділів Товариства (п.п. 3.1.2); проводить за дорученням голови та членів правління Товариства розгляд та аналіз проектів рішень правління, наказів та інших документів, пов`язаних з використанням коштів, майна та інформації, на предмет їх законності та доцільності (п.п. 3.1.3); планування та здійснення внутрішнього контролю та аудиту на підставі піврічних планів, затверджених головою правління, в тому числі складених на основі попередньо визначених ризикових сфер діяльності Товариства (підпункт 3.1.4); планування, організація та проведення планових ревізій, перевірок, внутрішніх аудитів, інших контрольних заходів, а за рішенням голови або членів правління - позапланових, документування їх результатів, за якими готує акти, висновки, звіти, рекомендації та здійснює контроль за станом їх реалізації (п.п. 3.1.5); повідомлення голови та членів правління для прийняття відповідного рішення щодо необхідності інформування правоохоронних органів у разі явлення під час проведення контрольних заходів фактів шахрайства, корупційних діянь або нецільового використання коштів, марнотратства, зловживання службовим становищем, порушень фінансової дисципліни, у тому числі які призвели до втрат чи збитків та/або які мають ознаки злочину (п.п. 3.1.6); подання голові та членам правління доповідних записок, звітів і рекомендацій для прийняття ними відповідних управлінських рішень (п.п. 3.1.7); створення та забезпечення повноти і достовірності бази даних щодо об`єктів перевірки та своєчасне її оновлення (п.п. 3.1.8); у разі виникнення обставин, які перешкоджають виконанню працівниками Департаменту їх обов`язків, втручання у їх діяльність посадових (службових) або інших осіб Товариства, письмово інформувати про це голову правління для дослідження обставин та вжиття заходів відповідно до законодавства (п.п. 3.1.9); за дорученням голови правління розгляд в межах повноважень запитів, звернень громадян та посадових осіб державних органів, органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів з питань проведення контрольних заходів (п.п. 3.1.10).

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що основні функції зазначені в Положенні про Департамент аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», затвердженого наказом № 397 від 26.05.2016 року (п.п. 2.1-2.4, п.п. 3.1-3.6., п.п. 4.4.) та в Положенні про Департамент внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» затвердженого наказом № 430 від 23.06.2017 року є тотожними -здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю підприємства у взаємодії з іншими структурним підрозділами підприємства шляхом проведення різних контрольних заходів - ревізій, перевірок, аудитів тощо.

Тобто фактично здійснена зміна назви Департамент аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» та відбулася незначна зміна в обсягу повноважень Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця»

Однак, з матеріалів справи не вбачається, що Кваліфікаційні вимоги до посади начальника новоствореного Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» були підвищені.

Дана обставина вказує на відсутність фактичного скорочення.

Крім того, вимоги до посад, які були вакантні на момент звільнення позивача не містять обов`язків, які не може виконувати позивач виходячи із його фаху та професійних навичок.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Перевіряючи дотримання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України колегія суддів встановила наступне.

Із копії наказу № 282/ос від 22 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_6 з 23 жовтня 2018 року було переведено на посаду начальник відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця». (том. 5 а.с 162)
Згідно наказу 2111/ос від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_7 з 29 жовтня 2018 року було переведено на посаду старшого ревізора відділу з контролю за фінансово господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця». (том 5, а с. 163)
Таким чином, на час звільнення ОСОБА_3 зокрема посада начальника відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця» та посада старшого ревізора відділу з контролю за фінансово господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця» були вакантними та не запропоновані позивачці. 

Представник відповідача вказує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на час звільнення ОСОБА_3 вже були подані заяви про їх переведення на зазначені посади, в той час як ОСОБА_3 не зарекомендувала себе як фахівець, який може обіймати посаду управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця», оскільки позивач неодноразово вводила в оману керівництво Департаменту, внаслідок її дій в департаменті склалася конфліктна ситуація, до АТ «Укрзалізниця» неодноразово надходили обґрунтовані скарги щодо позивача. 

Зазначені доводи висновків суду не спростовують. 

На думку колегії суддів роботодавець повинен був запропонувати ОСОБА_3 усі наявні вакантні посади, які відповідали її кваліфікації, навіть ті, на які вже претендували інші особи. А вже згодом переводити на посаду того працівника, кваліфікація, освіта та досвід, якого більше відповідає займаній посаді. 

Крім того, копії заяв  ОСОБА_7 про переведення на посаду старшого ревізора відділу з контролю за фінансово господарською діяльністю від 05 грудня 2017 року; ОСОБА_6 про переведення на посаду начальника відділу внутрішнього аудиту від 06 грудня 2017 року; ОСОБА_8 про переведення на посаду ревізора відділу з контролю доходів вантажних та пасажирських перевезень від 05 грудня 2017 року, ОСОБА_9 про переведення на посаду ревізора відділу з контролю за фінансово господарською діяльністю від 05 грудня 2017 року до суду першої інстанції подані не були. А до апеляційної інстанції надані із порушенням норм процесуального права без зазначення поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції, в той час як судом першої інстанції такі докази були витребувані, а відповідач наголошував на тому, що такі докази не можуть бути подані. 
За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що звільнення позивача здійснено з порушенням вимог трудового законодавства, а тому позов підлягає задоволенню.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх системному зв`язку з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що наказ відповідача від 15 березня 2018 року № 495/ос видано без законних на те підстав, дійшов обґрунтованого висновку про його скасування та поновлення позивача на попередній роботі на посаді начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудиту та контролю Акціонерного товариства «Українська залізниця».. Ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який і їх обґрунтовано спростував.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанцій.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15 квітня 2019 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук 

Судді –                                                                        О.В. Маміна         

                                                                               С.С. Кругова