У х в а л а    
 
12 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-57/11
 
провадження № 61-6761ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2021 року за  заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (далі - ТОВ «ФК «Інвест-Кредо») звернулося до суду із вказаною заявою. 
Зазначало, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області 18 січня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСибБанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»)  заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2008 року у розмірі 366 846 грн 51 коп. Звернуто стягнення на передану ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки вказаної квартири шляхом проведення прилюдних торгів.
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.
15 квітня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого права вимоги за вказаним кредитним договором з урахуванням всіх змін до нього та договорами забезпечення, перейшли до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо». 
Враховуючи викладене, ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» просило суд замінити стягувача у справі № 2-57/2011 з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Інвест-Кредо».
 
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, заяву ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про заміну сторони у виконавчому провадженні її правонаступником задоволено. Замінено сторону (стягувача) у виконанні рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 січня 2011 року у   справі № 2-57/2011 за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Інвест-Кредо».
 
Змінивши сторону (стягувача) у виконавчому провадженні, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підставою для заміни процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків сторони, яка вибула в цих відносинах.
 
У квітні 2021 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, що надійшла 23 квітня 2021 року, в  якій заявник просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» відмовити.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення. 
 
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України, передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.
 
Згідно з вимогами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судові рішення про заміну сторони виконавчого провадження.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
 
Аналогічні положення містяться у частині першій статті 442 ЦПК України.
 
Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Підставою правонаступництва є відступлення права вимоги відповідно до положень глави 47 ЦК України.
 
Правонаступництвом у виконавчому провадженні є заміна однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав його попередника до іншої особи, що раніше не брала участь у виконавчому провадженні. 
 
Підставою правонаступництва юридичної особи є, зокрема, й відступлення права вимоги за кредитними договорами, яке підтверджено документально.
 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України), може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Виходячи із приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, заміна осіб у окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
 
Приймаючи до уваги положення статей 512, 514 ЦК України, статті 442 ЦПК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином чи правонаступництвом на стадії виконання судового рішення, відбувається вибуття кредитора. Заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження. Оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, переходить і право бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним для розгляду судом заяви про заміну стягувача.
 
Звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Таким чином, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України  від  20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 2-230/11 провадження                                    № 61-46230св18.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними договорами, зокрема і за кредитним договором №11356560000 від 05 червня 2008 року, укладеного між ПАТ «УкрСибБанк» та ОСОБА_3 .
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 лютого 2019 року змінено стягувача АТ «УкрСиббанк» за виконавчими листами № 2-57/2011 на ПАТ «Дельта Банк».
15 квітня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» укладено договір № 2227/К/1 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за визначеними кредитними договорами, включаючи договір від 05 червня 2008 року №11356560000 перейшли до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо».
 
Відтак, враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, змінивши стягувача у виконавчому провадженні, оскільки встановили, що за договором відступлення прав вимоги від 15 квітня 2020 року № 2227/К/1 право вимоги за кредитним договором від 05 червня 2008 року №11356560000, з урахуванням всіх змін до нього та договорами забезпечення,  перейшло до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо».
 
Отже доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на їх законність й обґрунтованість, а є лише незгодою заявника з їх змістом.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Правильне застосовування норм ЦПК України є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а  наведені у  ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.
 
З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки, касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 січня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2021 року за  заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                       О. М. Осіян

                                                                                                   О. В. Білоконь

                                                                                                                 Н. Ю. Сакара