ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 р.	Справа № 440/5705/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименко Роман Васильович на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.11.2020, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 05.11.2020 по справі № 440/5705/20
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименко Романа Васильовича      третя особа          Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" 
          про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1  (далі за текстом - позивач, ОСОБА_1 ), звернулась до суду з позовом до Приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича ( далі – приватний виконавець Клименко Р.В., відповідач) , в якому просив:
-          визнати протиправною та скасувати постанову приватний виконавець Клименко Р.В. від 07.09.2020 про відкриття виконавчого провадження №62959946, винесену на виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" заборгованості у сумі 17 462,04 грн.
05.11.2020 рішенням Полтавського окружного адміністративного суду позов задоволено. 
Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця Клименка Р.В. про відкриття виконавчого провадження від 07.09.2020 у ВП №62959946 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 25.08.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем.
Стягнуто на користь ОСОБА_1  з приватного виконавця Клименка Р.В. судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 грн 80 коп.                      
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції вимог  Закону України  «Про  виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VІІІ  (в подальшому- Закон №1404),  Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України)   та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки виконавче провадження № 62959946 відкрито на підставі даних, зазначених стягувачем, який має право вибору місця відкриття виконавчого провадження, а приватний виконавець при відкритті виконавчого провадження не зобов`язаний проводити перевірку відомостей, наведених стягувачем у заяві, зокрема, щодо місця проживання боржника.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до положень ч.2 ст. 268 КАС України. 
Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорено сторонами.
На виконанні у приватного виконавця Клименка Р.В. перебуває виконавче провадження №62959946 з примусового виконання виконавчого напису №21012, вчиненого 25.08.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Сіті Фінанс" заборгованості у розмірі 17 462,04 грн за кредитним договором.
Так, 05.01.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ "Бі Ел Джи Мікрофінанс" був укладений кредитний договір №750934, відповідно до умов якого розмір кредиту склав 9980,00 грн з терміном повернення до 20.01.2020 (а.с. 60).
  25.05.2020 на адресу позивача надійшло боргове повідомлення від ТОВ "ФК "Сіті Фінанс" про факт відступлення права вимоги первинного кредитора за кредитним договором від 05.01.2020 №750934, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ "Бі Ел Джи Мікрофінанс". 
07.09.2020 приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №62959946 на виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Сіті Фінанс" заборгованості в сумі 17 462,04 грн, копія постанови про стягнення з боржника основної заборгованості від 07.09.2020, копія постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 07.09.2020 (а.с. 72-73, 75-76, 78-79). 
22.09.2020 постановою приватного виконавця звернено стягнення на заробітну плату позивачки, яка направлена до КП «Кременчукводоканал», де працює остання.  
Вважаючи, що приватним виконавцем в порушення вимог статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" прийнято до виконання виконавчий документ за відсутності доказів того, що в межах території виконавчого округу міста Києва наявне місце проживання або місце роботи боржника, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані постанови протиправні та підлягають скасуванню, оскільки виконавче провадження відкрито приватним виконавцем з порушенням правил територіальної підвідомчості, за відсутності доказів проживання боржника або знаходження його майна у м. Києві.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно  із ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до  ч. 1  ст. 1 Закону №1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим  Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 3 Закону № 1404  примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Частинами 1, 2  статті 5 Закону № 1404  встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим  Законом  випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України  Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених  статтею 3 цього Закону.
Згідно із ч. 2  ст. 24 Закону № 1404  приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Пунктом 1 частини 1  статті 10 Закону № 1404  встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Відповідно до ч. 2  ст. 48 Закону № 1404, стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту (частина 4  статті 48 Закону № 1404).
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає  Закон України від 02.06.2016 р. № 1403-VIII  «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»  (в подальшому -  Закон №1403).
Статтею 1 Закону № 1403  встановлено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (надалі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених  Законом №1404 випадках - на приватних виконавців.
Згідно із п. 10 ч. 4  ст. 4 Закону  № 1403, виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Відповідно до п. 4 ч. 2  ст. 23 Закону № 1403,  у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Згідно із ч. ч. 1, 2  ст. 25 Закону № 1403, виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя; приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України  Про виконавче провадження  знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Аналіз  вищевказаних норм законодавства вказує, що  приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу, а місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постановах Верховного Суду від 08.04.2020   у справі № 804/6996/17, від 30.04.2020 р. у справі № 580/3311/19.
Статтею 29 Цивільного кодексу України  передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до  ст. 1 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні",  місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, зокрема,  паспорт громадянина України.
Згідно із копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 місце проживання та реєстрації  позивача вказано за адресою: АДРЕСА_1 з 30.09.2015 , інформація про зміну позивачем реєстрації місця проживання - відсутня.
Крім того, місце праці позивача - КП "Кременчукводоканал", до якого відповідачем направлено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22.09.2020,   зареєстровано та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджує інформацію про місце перебування та проживання позивача. 
З наявного в матеріалах справи виконавчого напису від 25.08.2020 вбачається, що він складений у м. Житомир на окремому листі, а не на оригіналі документа, що встановлює заборгованість, та в ньому зазначено дві адреси боржника, а саме місце реєстрації: АДРЕСА_1 та місце проживання в м. Києві (а.с.61).
В   постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено адресу реєстрації та адресу проживання боржника.
Згідно ч.2 ст. 77 КАС України   в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що на час відкриття виконавчого провадження у приватного виконавця були відомості щодо адреси боржника за різними   виконавчими округами.
Даних, які посвідчують визначене приватним нотаріусом у виконавчому написі місце проживання позивача – АДРЕСА_3 , судам першої та апеляційної інстанції не надано, як і не надано доказів, які б посвідчували факт проживання позивача у м. Києві або знаходження його майна, у тому числі знаходження банківських рахунків    ОСОБА_1 у межах виконавчого округу м. Києва.
Тобто, відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів, що у своїй   сукупності свідчили б про наявність визначених законом підстав для відкриття виконавчого провадження   ВП №62959946 від 07.09.2020 у межах виконавчого округу   міста Києва.
Частиною 5 ст. 24 Закону №1404 передбачено, що у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.
Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку (за наявності двох адрес) приймаючи   рішення про відкриття виконавчого провадження без з`ясування питання дійсного місця проживання чи перебування боржника    ОСОБА_1 приватний виконавець свідомо не виключає можливості порушення ним приписів ч.2 ст. 24 Закону №1404. Тобто дане рішення не відповідає   критерію законності, визначеному ч.2 ст. 2 КАС України оскільки саме на виконавця покладено обов`язок встановити чи пред`явлено виконавчий документ за належним місцем виконання. При цьому, питання з`ясування місця проживання боржника та/або розташування його майна передує відкриттю виконавчого провадження та має вирішальне значення для вирішення питання про те чи дотримано порядок пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для скасування   постанови про відкриття виконавчого провадження , оскільки остання прийнята із порушенням правил   територіальної діяльності приватних виконавців.
При розгляді даної справи судом апеляційної інстанції врахована правова позиція Верховного Суду викладену в постанові від 29 січня 2021 року по справі №160/12729/19 .
Посилання апелянта на те, що , відповідно до положень чинного законодавства, правом вибору місця виконання рішення наділений стягувач, колегія суддів вважає слушними, проте дане право не нівелює обов`язок у виконавця дотримання   правил   територіальної діяльності приватних виконавців.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на практику   апеляційних судів, оскільки відповідно до положень ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує   висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому колегія суддів вважає за необхідне   застосувати   до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові   від 29. 01.2021   по справі №160/12729/19, а не зазначену апелянтом постанову Верховного Суду по   справі №460/3537/20 від 09.12.2020.
Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний   з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6   Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Відповідно до  ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року по справі № 440/5705/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  02.06.2021