Постанова 
Іменем України
16 червня 2021 року
м. Київ
справа № 295/15660/19
провадження № 61-16371св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., 
Ткачука О. С., 
учасники справи:
заявник –  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., 
Коломієць О. С., у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа – Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст заяви 
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа – Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, а саме: факту належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (як особи, яка перебуває на території України на законних підставах).
В обґрунтування заяви  ОСОБА_1 посилався на те, що він є громадянином Російської Федерації та має на меті отримати посвідку на проживання на території України. 
У період з 10 серпня 2014 року до 31 січня 2015 року в складі п`ятого окремого батальйону добровольчого українського корпусу «Правий сектор» він перебував в зоні проведення АТО та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, у тому числі в період з 01 до 09 жовтня 2014 року на території Донецького аеропорту ім. С. Прокофьєва. 
У жовтні 2019 року він звернувся до командира військової частини з метою отримання відповідного клопотання для отримання посвідки на тимчасове проживання, але отримав відмову, яка мотивована тим, що Кабінетом Міністрів України не затверджено зразок та порядок надання клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання особам, визначеним у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
У зв`язку із зазначеною відмовою, посилаючись на положення пункту 
2 частини сімнадцятої статті 5 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»,  ОСОБА_1 просив суд встановити факт його належності до осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (як особи, яка перебуває на території України на законних підставах).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: ОСОБА_1 (громадянин Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) належить до осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Задовольняючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що громадянин Російської Федерації 
ОСОБА_1 брав участь у бойових діях у зоні АТО, має на меті одержати посвідку на тимчасове проживання в Україні, на час розгляду справи позбавлений можливості у інший спосіб отримати таку посвідку, лише шляхом рішення суду про встановлення факту його належності до осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому суд зробив висновок про обґрунтованість вимог заяви та вважав наявними правові підстави для задоволення заяви.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задоволено.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
Судове рішення мотивовано тим, що лише отримання іноземцем відмови у наданні клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання особамє правовою підставою для звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження. Разом із тим, ОСОБА_1 була надана не лише відмова, а й клопотання командира про видачу посвідки на тимчасове проживання, що унеможливлює звернення до суду із заявою про встановлення факту належності до осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Крім того, рішення про відмову в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, не порушує прав заявника, враховуючи те, що 27 лютого 2020 року заінтересованою особою прийнято рішення про оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України строком до 27 лютого 2023 року. Посвідка на тимчасове проживання отримана ОСОБА_1 27 березня 
2020 року, що свідчить про безпідставність вимог заяви. З урахуванням зазначеного, а також того факту, що судова гілка влади не може собою підміняти інші органи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи з Богунського районного суду 
м. Житомира.
У січні 2021 року справу № 295/15660/19 передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень 
 ОСОБА_1  зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: щодо застосування частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» до спірних правовідносин.
Заявник вказує на помилковість висновку суду апеляційної інстанції стосовно відсутності правових підстав для звернення  ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та, відповідно, її задоволення, оскільки в матеріалах справи міститься відмова у наданні клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання, як особі, зазначеній у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», підписана командиром військової частини НОМЕР_1 
ОСОБА_3 .
Суд апеляційної інстанції не врахував те, що на момент подачі заяви про встановлення факту, розгляду справи в суді першої інстанції, подачі апеляційної скарги, не існувало встановленого/затвердженого клопотання, яке було однією з підстав для отримання відповідної посвідки. 
Таким чином, апеляційний суд безпідставно взяв до уваги факт отримання посвідки на підставі клопотання встановленого зразка, який відбувся після розгляду справи.
Доводи інших учасників справи
У січні 2021 року Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення та оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що лише отримання іноземцем відмови у наданні клопотання є правовою підставою для звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження. Разом із тим, ОСОБА_1 була надана не лише відмова, а й клопотання командира про видачу посвідки на тимчасове проживання, чим виключається звернення до суду із заявою про встановлення факту належності до осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
Обставина реєстрації протилежних за змістом документів у військовій частині, із наданих пояснень командира військової частини НОМЕР_2 в результаті службової перевірки, пояснюється тим, що у зв`язку з великим обсягом документообігу в адміністративній секції військової частини та особистої неуважності відповідальних посадових осіб, помилково була надана відмова.
Разом із тим, як правильно встановив суд апеляційної інстанції, 27 лютого 
2020 року заінтересованою особою прийняте рішення про оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України строком до 27 лютого 2023 року. Посвідка на тимчасове проживання отримана ОСОБА_1 27 березня 
2020 року, що свідчить про безпідставність вимог заяви.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта 
(а. с. 6-7).
У довідці, виданій командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , зазначається про те, що ОСОБА_1 у період з 01 до 09 жовтня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецького аеропорту ім. С. Прокофьєва (а. с. 12).
Із копій виписок із наказів командира 5-го окремого батальйону добровольчого українського корпусу «Правий сектор» від 08 серпня 
2014 року, 01 та 08 жовтня 2014 року, судами встановлено, що 
ОСОБА_1 із 10 серпня 2014 року був відряджений для виконання бойового завдання у с. Піски Ясинуватського району Донецької області, 
01 жовтня 2014 року – до Донецького аеропорту, а 10 жовтня 2014 року –
у с. Піски Ясинуватського району Донецької області (а. с. 14-16).
Також видана довідка начальником штабу 5-го окремого батальйону добровольчого українського корпусу «Правий сектор» від 20 жовтня 2015 року 
№ 1978 про те, що ОСОБА_1 із 10 серпня 2014 року до 30 січня 2015 року перебував в зоні проведення АТО у складі 5-го окремого батальйону добровольчого українського корпусу «Правий сектор»; із 10 серпня 2014 року 
до 01 жовтня 2014 року брав участь у бойових діях в зоні АТО у складі 5-го окремого батальйону добровольчого українського корпусу «Правий сектор», позиції якого були розташовані у с. Піски Ясинуватського району Донецької області; із 01 до 09 жовтня 2014 року брав участь у бойових діях у Донецькому аеропорті; із 10 жовтня 2014 року до 30 січня 2015 року брав участь у бойових діях в зоні АТО у складі 5-го окремого батальйону добровольчого українського корпусу «Правий сектор», позиції якого були розташовані у с. Піски Ясинуватського району Донецької області (а. с. 46).
09 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 із заявою про надання клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання як особи, зазначеної у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (а. с. 8-9).
ОСОБА_1 відмовлено у наданні клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання як особі, зазначеній у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка підписана командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що станом на день відповіді Кабінетом Міністрів України не затверджено зразок та порядок надання відповідного клопотання (а. с. 11).
Разом із тим, 11 жовтня 2019 року у військовій частині НОМЕР_1 за вихідним 
№ 631/1559 зареєстровано клопотання про видачу ОСОБА_1 посвідки на тимчасове проживання як особі, зазначеній у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», адресований Управлінню Державної міграційної служби у Житомирській області, час реєстрації 08:23:37. Оригінал клопотання підписаний тим же командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 (а. с. 42).
У листі від 20 грудня 2019 року № 631/1973 командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 інформував Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про те, що військова частина НОМЕР_1 видала ОСОБА_1 клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання, яке було зареєстровано 11 жовтня 2019 року № 631/1559 (а. с. 73).
Листом від 23 грудня 2019 року № 991/5161 тимчасово виконуючий обов`язки начальника штабу – першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 полковник ОСОБА_4 повідомив про те, що відмова у видачі клопотання на тимчасову посвідку про проживання ОСОБА_1 не зареєстрована, дані про надання такої відмови не обліковані (а. с. 74).
Зі змісту листа командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_3 від 09 вересня 
2020 року №631/1474 апеляційним судом встановлено, що у військовій частині 
11 жовтня 2019 року за вихідним № 631/1559 зареєстрована відмова у наданні клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 . Одночасно у листі визнається той факт, що відмова підписана командиром військової частини ОСОБА_3 . Повідомляється й неоднозначна інформація стосовно того, що 25 лютого 2020 року за вихідним № 631/329 на ім`я ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_3 зареєстровано клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання як особі, зазначеній у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Апеляційним судом також встановлено, що 17 лютого 2020 року 
ОСОБА_1 звернувся із анкетою-заявою № 114640700 (а. с. 122).
27 лютого 2020 року заінтересованою особою прийняте рішення про оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України строком до 27 лютого 
2023 року (а. с. 122, зворот).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту належності до осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у порядку окремого провадження, 
ОСОБА_1 посилався на те, що він звертався до командира військової частини із заявою про отримання клопотання для подачі до управління ДМС у Житомирській області з метою отримання посвідки на тимчасове проживання, проте отримав відмову, оскільки станом на день відповіді Кабінетом Міністрів України не затверджено зразок та порядок надання клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання особам, зазначеним у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Таким чином, метою встановлення факту, що має юридичне значення, у цій справі є отримання ОСОБА_1 посвідки на тимчасове проживання.
Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, на час прийняття рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання, визначався та встановлювався Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Пунктом 18 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що посвідка на тимчасове проживання – документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які брали участь у захисті територіальної цілісності та недоторканості України» від 06 червня 2019 року № 2743-VIII стаття 
4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» була доповнена частиною двадцятою наступного змісту: «Іноземці та особи без громадянства, які надавали інструкторську (стрілецьку, тактичну, медичну, радіотехнічну, вибухотехнічну та іншу) допомогу підрозділам Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Міністерства внутрішніх справ України, залученим до проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо у районах її проведення, та/або залученим до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо у районах їх проведення, або добровольчим формуванням, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та спільно з вищезазначеними підрозділами брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також які брали участь у виконанні бойових або службових завдань антитерористичної операції та/або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях спільно із вищезазначеними підрозділами та добровольчими формуваннями та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які перебувають на території України на законних підставах, у тому числі у випадках, якщо термін дії паспортного документа закінчився або він підлягає обміну, на час до завершення тимчасової окупації Російською Федерацією території України у значенні Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».
Пунктами 1-2 частини сімнадцятої статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання для осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства та один із таких документів: 
1) подання Міністерства оборони України, іншого центрального органу виконавчої влади, що здійснює керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, або правоохоронного органу чи державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, які виконували завдання антитерористичної операції, здійснювали заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; 
2) клопотання командира підрозділу Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів, державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, що виконував завдання антитерористичної операції, здійснював заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, оформлене за зразком та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У разі отримання письмової відмови у наданні подання чи клопотання, передбачених пунктами 1 і 2 цієї частини, іноземець та особа без громадянства може подати разом із відповідною заявою рішення суду про встановлення факту його належності до осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 цього Закону.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України 
від 06 червня 2019 року № 2743-VIII цей Закон набирав чинності через два місяці з дня його опублікування, тобто 25 серпня 2019 року.
Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», мали право протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання.
Отже, з аналізу вказаних вище норм права можна зробити висновок, що лише отримання іноземцем відмови у наданні клопотання є правовою підставою для звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з заявою від 09 жовтня 2019 року до командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , в якій просив для подачі до Управління Державної міграційної служби України 
в Житомирській області видати клопотання, яке було б оформлене за зразком 
та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, для того, щоб йому була видана посвідка на тимчасове проживання як особі, зазначеній у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
ОСОБА_1 відмовлено у наданні клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання, як особі, зазначеній у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка підписана командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 .
Одночасно із цим ОСОБА_1 видано клопотання про отримання посвідки на тимчасове проживання, як особі, зазначеній у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», адресований Управлінню Державної міграційної служби у Житомирській області (а. с. 42). Клопотання підписано тим же командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 . На клопотанні міститься штамп про те, що клопотання командира зареєстроване у військовій частині НОМЕР_1 за вихідним № 631/1559 від 11 жовтня 2019 року, час реєстрації 08:23:37.
Отже, апеляційний судом встановлено наявність оригіналів за одним вихідним номером двох принципово різних за змістом документів за підписом одного й того ж командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 : один документ – це письмова відмова командира у наданні клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання, а інший документ – це клопотання того ж командира про видачу посвідки на тимчасове проживання.
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що тимчасово виконуючий обов`язки начальника штабу – перший заступник командира військової частини НОМЕР_2 
ОСОБА_4 на адресу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області листом від 23 грудня 2019 року № 331/5161 повідомив, що військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 було видано клопотання про видачу посвідки на тимчасове проживання від 11 жовтня 2019 року № 631/1559 (а. с. 74). Відмова ОСОБА_1 у наданні клопотання про видачу тимчасової посвідки на проживання у військовій частині НОМЕР_1 не зареєстрована, а дані про надання відмови не обліковані.
Зі змісту листа командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_3 
від 09 вересня 2020 року № 631/1474 вбачається, що у військовій частині 
11 жовтня 2019 року за вихідним № 631/1559 зареєстрована відмова у наданні клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 . Одночасно у листі визнається той факт, що відмова підписана командиром військової частини ОСОБА_3 . Повідомляється й неоднозначна інформація стосовно того, що 25 лютого 2020 року за вихідним № 631/329 на ім`я ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_3 зареєстровано клопотання для видачі посвідки на тимчасове проживання як особі, зазначеній у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Вказані дії командира військової частини не оскаржені.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, встановивши, що 
ОСОБА_1 було надано клопотання командира про видачу посвідки на тимчасове проживання, що унеможливлює звернення особи до суду із заявою про встановлення факту належності до осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а отже, враховуючи наявність клопотання командира про видачу ОСОБА_1 посвідки на тимчасове проживання, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви. 
Колегія суддів також погоджується із висновком апеляційного суду про те, що відмова у задоволенні заяви не порушує прав заявника, враховуючи, що 27 лютого 2020 року заінтересованою особою прийняте рішення про оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України строком до 27 лютого 2023 року 
(а. с. 122).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який, на думку відповідача, свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції – без змін.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 
400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                     А. І. Грушицький
 
А. А. Калараш
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук