ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/415/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,     
за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року
     у адміністративній справі №160/415/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року повністю задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , а саме: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом від 30.12.2020 № 25021-25351/М-01/8-0400/20 про відмову у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 19 лютого 2020 року провести перерахунок і виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1 в розмірі 90 відсотків винагороди працюючого судді на відповідній посаді згідно з довідкою Третього апеляційного адміністративного суду №149 від 28.02.2020 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням фактично виплачених сум; а також стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім грн).
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем з підстав його необгрунтованості, безпідставності і порушення норм матеріального та процесуального права в частині щодо визначення відсоткового розміру виплати та наявності обмежень граничного розміру щомісячного грошового утримання судді у відставці, у зв`язку з чим просить задовольнити апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року в частині щодо зобов`язання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно з довідкою виданою Третім апеляційним адміністративним судом № 149 від 28.02.2020, починаючи з 19.02.2020 року у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, з врахуванням фактично виплачених сум та прийняти нове рішення по справі, яким відмовити ОСОБА_1 і в задоволені позовних вимог в цій частині.
Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача у цій справі, не навів жодного обґрунтування, не зазначив жодної норми права в частині вирішення питання та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в частині визначення відсоткового розміру грошового утримання для перерахунку пенсії і щодо обмеження пенсії граничним розміром, оскільки на час звернення позивача у цій справі до суду, відповідач ще не ухвалював рішення щодо перерахунку щомісячного довічного грошового утримання на виконання судового рішення, а тому підстави вважати, що права позивача при здійсненні такого перерахунку будуть порушені відсутні. При цому, апелянт наголошує на тому, що судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, тому суд задля надання судового захисту позивачу, повинен був встановити, чи дійсно право, свободи чи інтереси позивача порушено відповідачем саме в спірних публічно-правових відносинах, що узгоджується з положеннями  постанови Пленуму Вищого адміністративний суд України від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» в якій зазначено, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.
Крім того, апелянт зазначає, що зобов`язуючи Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, суд першої інстанції не взяв до уваги, що прийняття пенсійним органом певного рішення за результатом розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача, втручання до яких з боку суду є неприпустимим, що узгоджується з Рекомендаціями Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень № 11(80) 2 від 11 березня 1980 року і постановою Верховного Суду від 22 березня 2018 року по справі №823/795/17 (адміністративне провадження К/9901/2159/17), що у сукупності з неправильно встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи в частині щодо визначення відсоткового розміру виплати та наявності обмежень граничного розміру щомісячного грошового утримання судді у відставці, а також не ретельного дослідження наявних доказів і надання їм неналежної оцінки, призвело до прийняття незаконного та необгрунтованого рішення по суті спору.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач вказує на необгрунтованість доводів апелянта про відсутність у даному випадку порушеного  права позивача і вирішення судом першої інстанції спору у цій справі фактично на майбутнє, оскільки в дійсності пенсійний орган не виконав рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року про зобов`язання здійснити перерахунок і виплатити судді у відставці ОСОБА_1 довічне щомісячне грошове утримання згідно довідки Третього апеляційного адміністративного суду № 149 від 28 лютого 2020 року. Наголошує, що на виконання вказаного судового рішення, ПФУ здійснив йому перерахунок виходячи з розміру 54 відсотків, відступивши від раніше законодавчо визначеного розміру 90 відсотків суддівської винагороди судді, чим було порушено норми матеріального права та конституційні гарантії судді, на що і послався суд першої інстанції в рішенні від 11 січня 2021 року і визнав, що перерахунок має бути здійснено виходячи з 90 %.
Позивач вважає неприпустимими посилання апелянта у даному випадку на рекомендації Рі/80/2 Комітету Міністрів від 11.03.1980, оскільки Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з питання «дискриційності повноважень», відповідно до якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів, і у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обгрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 157 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus), № 32181/04); n. 44 рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156 - 157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus), № 32181/04); пункти 47 - 56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria), № 38780/02). Така позиція стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень також наведена Верховним Судом в постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 7 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справі № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі N 820/4554/17, від 3 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а, від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16
Безпідставними позивач по справі також вважає доводи апелянта про неправильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи в частині визначення відсоткового розміру щомісячного грошового утримання судді у відставці, не ретельного дослідження доказів та не надання їм належної оцінки. Позивач вказує, що апелянт в дійсності не обгрунтував свої доводи про неправильне встановлення обставин, ігноруючи той факт, що він ( ОСОБА_1 ), на підставі Постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 має статус судді у відставці з 28.11.2016 року, а стаж його роботи на посаді судді, який дає право на відставку, складає 37 років 8 місяців 11 днів, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією довідки, виданої Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом від 28.11.2016 № 03/3495/16. Також позивач у відзиві на апеляційну скаргу акцентує увагу на тому, що перебуваючи на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 28 листопада 2016 року, він отримував щомісячне довічне грошове утримання, розраховане саме виходячи із стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку - 37 років 8 місяців 11 днів, що складає 90% від заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді. Посилається на  те, що рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 160/10088/20 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було зобов`язано здійснити перерахунок щомісячного довічного утримання судді у відставці ОСОБА_1 відповідно з довідкою Третього апеляційного адміністративного суду № 149 від 28.02.2020 року. Проте, з грудня 2020 року ПФУ самочинно, без законних підстав зменшив розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача з 90 % до 54 %, що вплинуло на розмір щомісячного довічного грошового утримання та свідчить про фактичні дії втручання відповідача в його права, а не  про дії які спрямовані на майбутнє. 
За наведених обставин, позивач наполягає у відзиві на тому, що суд першої інстанції розглядаючи справу повно встановив і узяв до уваги усі обставини справи, навів аналіз доказів та норм права, а також правильно врахував правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №200/13595/19-а, в якій прямо зазначено, що згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, а відповідач по справі в свою чергу зловживаючи своїми правами, вчинив дії по нарахуванню та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 54% від грошового утримання судді на відповідній посаді, повідомляючи позивача лише листом, не надавши рішення з цього питання ні позивачу, ні суду, у звязку з чим просить залишити без задоволення апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 160/415/21 залишити без змін.
Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника апелянта та позивача по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та застосування до спірних правовідносин норм матеріального і процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги відповідача підлягають частковому засдоволенню, а рішення суду першої інстанції повинно бути змінено в частині визначення відсотків винагороди працюючого судді на відповідній посаді, виходячи з нижченаведеного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач 03 березня 2020 року звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 18.02.2020 року згідно з виданою Третім апеляційним адміністративним судом довідкою від 28.02.2020 року № 149, на що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області листом від 15.05.2020 № 0400-0306-8/28603 відмовив в проведенні позивачу перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за відсутності підстав, і така відмова відповідача за результатом розгляду звернення позивача до суду, була визнана протиправною рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року у справі № 160/10088/20, яке набрало законної сили і яким ГУ ПФУ в Дніпропетровській області було зобов`язано з 19.02.2020 провести перерахунок і виплатити ОСОБА_1 , як судді у відставці, довічне грошове утримання судді у відставці згідно із довідкою Третього апеляційного адміністративного суду № 149 від 28.02.2020 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням фактично виплачених сум.
Вирішуючи по суті спір у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року є встановленим, що позивач є суддею у відставці, а стаж роботи судді, який дає право на відставку становить 37 років 8 місяців 11 днів, що підтверджується виданою Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом від 28.11.2016 № 03/3495/16 довідкою, а позивач перебуваючи на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з 29.11.2016 отримує довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Оскільки позивач ОСОБА_1 не погодився з розміром перерахунку довічного грошового утримання, здійсненого у грудні 2020 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на виконання судового рішення у справі № 160/10088/20, а за змістом відповіді ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 30.12.2020 № 25021-25351/М-01/8-0400/20 встановлено, що перерахунок довічного грошового утримання позивачу було проведено на підставі ч.3 ст.142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» виходячи зі стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді - 22 роки 1 місяць 0 днів та з розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який складає 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, збільшеного на два відсотки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, що з 19.02.2020 складає розмір довічного грошового утримання позивача у сумі 136209, 60грн. (252      240, 00 х 54% загальний процент розрахунку пенсії від заробітку) – суд першої інстанції у цій справі за позовом ОСОБА_1 обговорював питання протиправності дій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, які призвели до перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці в меншому розмірі від передбаченого нормами чинного законодавства.
          Так, вирішуючи ініційований позивачем ОСОБА_1 спір у цій справі, суд першої інстанції спирався на положення: ст.19, ст.64, ст.126 Конституції України; Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016р. №1402-VIIІ, який діяв 29.11.2016, тобто, на момент призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, і яким в абзаці 2 пункту 25 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" було визначено, що у  випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом №1402-VIIІ, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами), а за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Разом з тим, судом першої інстанції було узято до уваги, що за правилами частини першої статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку, і згідно вказаної норми (ст.135 Закону №2453-V) до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу, а відповідно до пункту 11 Перехідних Положень Закону №2453-VI (в редакції чинній до 28.03.2015р.), судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
При цьому, з огляду на те, що до набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені у попередньому абзаці правовідносини регулювались Законом України від 15.12.1992р. №2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі - Закон №2862-ХІІ), суд першої інстанції виходив з прописаного у ч.1 ст.43 Закону №2862-ХІІ права кожного судді на відставку за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, та наведеного в абз.2 ч.4 цієї статті переліку робіт, які крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України зараховується до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання (час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді).
Погоджується судова колегія також з позицією суду першої інстанції в частині врахування при вирішення спору у цій справі: положень п.3-1  постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" (чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді більше 10 років), згідно якого до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби; а також положень ст.1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів", (чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді більше 10 років), згідно якої, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
З урахуванням наведених в попередніх двох абзацах приписів законодавця, колегія судів визнає правильними висновки суду першої інстанції щодо протиправності неврахування пенсійним органом до стажу роботи на посаді судді періодів:
- роботи ОСОБА_1 на посаді члена Дніпропетровського обласного суду міста Дніпропетровська згідно рішення Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 10.04.1986 «про обрання членом обласного суду ОСОБА_1 » та рішення Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 02.07.1987 "Про обрання Дніпропетровського обласного суду" – з 02.06.1986 по 05.06.1997, і період його роботи на посаді судді Апеляційного суду Дніпропетровської області з 06.1997 по 09.2006.
- половину строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Київського ордена Леніна державного університету ім. Т.Г. Шевченка (в період з 01.08.1978 по 01.10.1983).
- та періоду проходження строкової військової служби в лавах Радянської Армії за період з 01.11.1975 по 09.11.1977.
Обгрунтованість врахування судом першої інстанції до стажу позивача: служби в лавах Радянської Армії за період, половини терміну навчання на юридичному факультеті вищого закладу та роботи на посаді члена Дніпропетровського обласного суду міста Дніпропетровська – підтверджується не тільки рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі № 160/10088/20, яке набрало законної сили і яким встановлено, що стаж роботи судді, який дає право на відставку, становить у ОСОБА_1 - 37 років 8 місяців 11 днів, а і положення законодавства, діячого  на момент набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів", нормами якого було передбачено право судді на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, як періоду проходження строкової військової служби та  навчання за денною формою, так і роботи на посаді члена обласного суду, що також повністю узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постановах від 10.12.2020 у справі № 638/7938/17, від 14.12.2020 у справі № 592/4591/17, від 27.01.2021 у справі № 591/2397/17.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія дійша висновку про законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та незаконим визначення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області стажу роботи судді ОСОБА_1 в розмірі 22 роки 1 місяць 0 днів та не включення до нього служби в лавах Радянської Армії за період з 01.11.1975 по 09.11.1977, половини терміну навчання на юридичному факультеті Київського ордена Леніна державного університету ім. Т.Г. Шевченка за період з 01.08.1978 по 01.10.1983 та роботи на посаді члена Дніпропетровського обласного суду міста Дніпропетровська за період з 02.06.1986 по 05.06.1997.
Варто на думку колегії суддів у даному спірному випадку зазначити, що реалізац конституційного права судді на відставку нерозривно пов`язана з наявністю необхідного стажу, абзацом четвертим пункту 34 розділу XII Закону № 1402-VIIІ чітко визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи і посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання) та звільнення відставку.
Судова колегія також виходить з того, що неправомірним є позбавлення особи, зокрема судді, набутого статусу (статусу особи, яка має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі), оскільки це не узгоджується з принципом правової визначеності. 
Отже, будучи на підставі постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1514-VI звільнений з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку – з 28.11.2016 року, і відрахованим наказом від 22.11.2016 року № 284-К зі штату суду - з 28.11.2016 року, позивач ОСОБА_1 припинив свої повноваження як суддя та набув право на призначення грошового утримання судді у відставці на умовах, визначених нормами законодавства, чинного станом саме на 28.11.2016 року. 
Відповідно, розрахований позивачу 28.11.2016 стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання - 37 років 8 місяців 11 днів - є єдиним та незмінним, оскільки пенсійним орган не наділений повноваженнями зменшувати обрахований та встановлений (з`ясований) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви ОСОБА_1 та для прийняття рішення про відставку - стаж роботи позивача на посаді судді 37 років 8 місяців 11 днів, виходячи з якого і встановлювалося щомісячне довічне грошове утримання позивача, що зокрема, також підтверджується положеннями Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21      грудня 2016 року № 1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема пункт 34 прикінцевих та перехідних положень який доповнено абзацом 4 такого змісту: «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)», та узгоджується з положеннями:
- ст.ст.21, 22 Конституції України, згідно якої права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
- ст.58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
- ст.64 Конституції України, згідно якої, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
- ч. 6 ст.47 та п.8 ч. 4 ст.48 Закону № 2453-УІ, відповідно яких незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених К онституцією України гарантій незалежності судді.
- ч.1 ст.126 Конституції України, якою визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.
 - правовою позицією рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8- рп/2005, де зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне - грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісяч ній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального за хисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом із тим будь-яке зниження рівня гарантій неза     лежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.
-          правовою позицією Конституційного Суду України, висловленою у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011, де вказується на неможливість звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
-          правовою позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо аналогічних правових позицій у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення (справа про пільг и, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 рп/2005 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 1 1 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, також у рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № З-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статгі 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), в якому зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є наданн я їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Разом з тим, виходячи із означеного Конституційним Судом України у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 правила відносно того, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до свавіля» (абзац другий підпункту 5.4 пунту 5 мотивувальної частини), а також з огляду на те, що перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Третього апеляційного адміністративного суду №149 від 28.02.2020 «про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці» (а.с.23), позивачу може бути здійснений тільки на підставі ст.142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016, як і прописано рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 року № 22/2020.
Запобігаючи неоднаковому застосуванню (відносно суддів, які вийшли вже у відставку до 30 вересня 2016 року та суддів, які йдуть у відставку після 30 вересня 2016 року) правової норми статті 142 Закону «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, який є спеціальними, а отже, вирішальними у питанні перерахунку раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання, судова колегія акцентує увагу на тому, що згідно ч.3 ст.142 Закону № 1402-VIII чітко визначено, що «щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді», а ч.4 та ч.5 цієї статті перердбачено здійснення перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання «у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді» з  «виплатою судді органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку». 
Оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме з приводу перерахунку розміру раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання      судді      у відставці,  та не стосуються питання визначення чи зміни позивачу раніше обчисленого (28.11.2016) стажу роботи судді - 37 років 8 місяців 11 днів, який надав право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання 28.11.2016 року, судова колегія визнає помилковою позицію пенсійного фонду в частині намагання під час перерахунку у 2020 році обчислити позивачу його стаж роботи судді відповідно до положень ст.137 Закону №1402-VIII, яка вочевидь на нього не поширюються.
З огляду на те, що позивач вийшов у відставку з посади судді на підставі постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1514-VIII  у зв`язку з поданням заяви про відставку, а положення пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, якими було запроваджено різні підходи до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийшли у відставку до 30 вересня 2016 року та суддям, які виходять у відставку після 30 вересня 2016 року, на позивача не розповсюджуються та були визнанні неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 №22/2020 – судова колегія вважає, що правовідносини стосовно перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці як на час виникнення спору так і на теперішній час регулюються частиною четвертою статті 142 Закону №1402-VIII, відповідно до якої у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді,      який працює на відповідній посаді, але з урахуванням частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIII, яка не вказує на необхідність зміни обчисленого раніше стажу позивача - 37 років 8 місяців 11 днів, але чітко визначає, що щомісячне довічне грошове утримання має виплачуватися судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, із збільшенням  на два відсотки грошового утримання судді за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання.
При цьому, судова колегія наголошує на тому, що зміна відсотків обчисленого раніше стажу позивача - 37 років 8 місяців 11 днів, при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання      судді      у відставці на підставі ст.142 Закону №1402-VIII, ніяким чином не порушує права позивача, оскільки за рахунок збільшення розміру судівської винагороди станом на 18.02.2020 року, що враховується при перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, значно збільшується і розмір щомісячного довічного грошового утримання судді   у відставці, який підлягає перерахунку згідно ч.3 ст.142 Закону № 1402-VIII та виплаті позивачу виходячи із 84 відсотків винагороди працюючого судді на відповідній посаді (37 років стажу судді, з яких 20 років – є 50%; і 17 років – по 2% за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, що становить – 34%).
Інше застосування положень частини четвертої статті 142 Закону № 1402-VIII на думку колегії суддів призведе до нерівності судді, які вийшли у відставку до 30 вересня 2016 року та      суддів,      які після проходження кваліфікаційного оцінюванню, відпрацювали на посаді судді щонайменше три роки.      
Підсумовуючи вищевикладене, а також враховуючи, що при встановленні позивачу ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 28.11.2016 року – було здійснено тільки розрахунок стажу судді, який надає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (37 р., 8 м., 11 дн.), а відсоток  суддівської винагороди, обчислювався вже пенсійним органом відповідно до положень Закону №2453-VІ, який на даний час не може бути застосований у звязку із втратою чинності на підставі Закону №1402-VIII від 02.06.2016, та визнанням неконституційними положень п.п.7,23,25 розділу XII Закону №1402-VIII від 02.06.2016 – судова колегія наголошує на відсутності правових підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 19 лютого 2020 року провести перерахунок і виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1 в розмірі 90 відсотків винагороди працюючого судді на відповідній посаді згідно з довідкою Третього апеляційного адміністративного суду №149 від 28.02.2020 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки вказаний судом першої інстанції розмір відсотка винагороди працюючого судді на відповідній посаді (90%) не передачений чинним законодавством, а саме, ст.142 Закону № 1402-VIII, якою врегульовано питання перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
За вказаних обставин, судова колегія вважає, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року має бути змінено в частині помилкового визначення судом першої інстанції відсотків винагороди працюючого судді на відповідній посаді – в 90%, з визначенням для проведення перерахунку і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 замість 90 відсотків – 84 відсотка винагороди працюючого судді на відповідній посаді, та зазначенням в абзаці четвертому резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду замість 90 відсотків – 84 відсотка винагороди працюючого судді на відповідній посаді. Разом з тим, в іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року повинно бути залишено без змін.
 Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                            П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області – задовольнити частково. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року – змінити в частині визначення відсотків винагороди працюючого судді на відповідній посаді, визначивши для проведення перерахунку і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 замість 90 відсотків – 84 відсотка винагороди працюючого судді на відповідній посаді, та зазначити в абзаці четвертому резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду замість 90 відсотків – 84 відсотка винагороди працюючого судді на відповідній посаді.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник