Справа № 309/2822/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

25 травня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,
       з участю секретаря Волощук В.І.,                                                         розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 03 лютого 2021 року (у складі судді Волощук О.Я.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення половини вартості автомобіля, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у листопаді 2020 р. 
       Просила стягнути з відповідача на свою користь у якості компенсації половини вартості автомобіля MERSEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 р. - 153 710 грн.
       На обґрунтування позовних вимог указала, що сторони перебували в шлюбі з 27.04.1995 р. до 04.12.2019 р. За період шлюбу сторонами було придбано низку транспортних засобів, які були зареєстровані на відповідача.
       На цей час позивач виявила бажання поділити автомобіль MERSEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 р.
       Указаний автомобіль відповідач відчужив без згоди позивача, а так як він придбаний у шлюбі, позивач має право на компенсацію половини вартості вказаного автомобіля.
       Рішенням Хустського районного суду від 03 лютого 2021 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини відчуженого автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 р. випуску, в розмірі 153710 грн. і 1537,10 грн. у відшкодування судового збору.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-автомобіль був проданий у період шлюбу, за згодою обох із подружжя, кошти від продажу автомобіля були використанні в інтересах сім`ї (для ведення спільного бізнесу);
-жодних претензій щодо незаконного відчуження транспортного засобу не було, позову про поділ спірного автомобіля не пред`являлося, договір купівлі-продажу позивач не оспорювала;
-спірний автомобіль у період спільного проживання сторін вибув із їх спільної власності, відтак втратив статус спільної сумісної власності.
       Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
       Апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позову ОСОБА_2 – відмовити, із таких мотивів.
       Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції через його невідповідність обставинам справи, неправильним застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
       Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.
       За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разіподілу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
       До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
       У разіподілу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.                         Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного cумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.                                         Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі N 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі N 404/1515/16-ц.
       За вимогами части нпершої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
       Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. 
       Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
       Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. 
       Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
       Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним ізподружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
       Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
       Встановлено, що 27 квітня 1995 р. між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.6).
       Рішенням Хустського районного суду від 04 грудня 2019 р. укладений між сторонами шлюб було розірвано (а.с.7-9).
       За період шлюбу відповідачем набуто у власність транспортні засоби: автомобіль марки  «FordSierra», 1989 р. випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 , дата реєстрації - 02.11.1996 р.;  автомобіль марки «FordTransit», 1996 р. випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , номер кузова НОМЕР_7 , дата реєстрації - 30.11.2006 р.; автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 р. випуску, дата реєстрації за відповідачем - 20.01.2018 р. дата реєстрації, який 13.03.2019 р. був перереєстрований на нового власника; автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter Е 280Т», державний номерний знак НОМЕР_8 , номер кузова НОМЕР_9 , 1994 р. випуску, дата реєстрації за відповідачем - 19.07.2007 р., який  03.02.2015 р.  був перереєстрований на нового власника; автомобіль марки «FordSierra», 1988 р. випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_10 , дата реєстрації - 17.10.1998 р., який 22.08.2002 р. знятий з обліку для реалізації (а.с.11).
       Із відповіді ТСЦ МВС № 2144 від 29 вересня 2020 р. убачається, що спірний автомобіль, який належав відповідачеві був перереєстрований на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ 2144 на громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 (а.с.13). Також це підтверджується договором купівлі-продажу 2144/2019/1355877 від 13.03.2019 р. (а.с.37).
       Відповідно до звіту № 80/10/2020 про визначення середньої ринкової вартості від 30 жовтня 2020 р. вартість спірного автомобіля на момент проведення оцінки становить 307 420 грн. (а.с.16).
       Задовольняючи позов, суд виходив із того, що автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 р. випуску є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Виходячи з принципу рівності часток у вказаному майні, половина вартості відчуженого відповідачем автомобіля належить позивачеві.
       Відповідно до звіту №80/10/2020 від 30.10.2020 р. про вартість транспортного засобу - автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 р. випуску, здійсненого оцінювачем ОСОБА_4 , ринкова вартість вказаного автомобіля станом на 30.10.2020 р. складає 307420 грн. 
       Оскільки відповідач здійснив відчуження автомобіля без згоди позивача, виходячи з принципу рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності, з відповідача належить стягнути на користь позивача компенсацію вартості половини відчуженого спільного майна подружжя – автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 р. випуску, у розмірі заявлених позовних вимог, що становить 153710 грн.
       Проте, з такими висновками погодитися не можна.
       У матеріалах справи наявні достатні докази того, що спірний автомобіль було набуто за час шлюбу та він був об`єктом права спільної сумісної власності. Сторони цього не заперечують.
        ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами тієї обставини, що автомобіль придбано за її особисті кошти, та того, що ОСОБА_1 після продажу спірного автомобіля використав кошти виключно на власні потреби, а не в інтересах сім`ї, у зв`язку з тим, що автомобіль був проданий під час перебування сторін у шлюбі.
       Згідно з ч.2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
       Позивач у своєму позові посилається на те, що спірний автомобіль відповідач відчужив без її згоди, а так як він придбаний у шлюбі, вона має право на компенсацію половини вартості автомобіля. Однак, позивачем не ставиться вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу 2144/2019/1355877 від 13.03.2019 р. із тих підстав, що позивачем не було надано згоду на відчуження автомобіля.
       До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, щознаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст. 65 СК) (абзац перший пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).
       Отже, враховуючи факт відчуження автомобіля під час шлюбу, відсутність цього майна у власності подружжя на час розірвання шлюбу, чинність договору купівлі продажу транспортного засобу від 13.03.2019 р. колегія суддів констатує, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення половини вартості автомобіля у розмірі 153 710 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
       Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України понесені ОСОБА_1 судові витрати суму 2 305, 65 грн. належить покласти на позивача.
       Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1, п.3, п.4, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.                 2.Рішення Хустського районного суду від 03 лютого 2021 року скасувати. 3.У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.                                                                 4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 305, 65 (дві тисяч триста п`ять) грн. у відшкодування судового збору. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         6.Повне судове рішення складено 04 червня 2021 р.
Судді: