Справа № 444/3006/19                                Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й. 
Провадження № 22-ц/811/350/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І., 
за участі секретаря: Сеньків Х.І.,
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на проживання.
Позовні вимоги мотивував тим, що проживає в АДРЕСА_1 . 
Згідно записів в будинковій книзі, окрім нього у будинку значаться зареєстрованими його мати ОСОБА_4 та відповідачка - ОСОБА_2 . 
Зазначав, що право власності на будинок зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. 
При житті склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла синові - йому. 
Оформляючи спадщину, він довідався, що в будинку зареєстрована ОСОБА_2 , яка фактично не проживає в будинку, а проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 . 
Факт непроживання відповідачки в будинку з 2000 року встановлено актом від 16 жовтня 2019 року, а тому вважає, що вона втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки не проживає понад шість місяців. 
Визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом йому необхідне для зняття її з реєстрації, оскільки її реєстрація змушує його сплачувати додаткові витрати за комунальні послуги. 
Просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року у позові відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що право власності на будинок зареєстровано на ім`я його матері ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. При житті склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла йому. 08 жовтня 2019 року ним зареєстрована заява про вступ в спадщину згідно заповіту. 
Не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що він не належним чином оформив спадщину. 
Вважає помилковим висновок суд про те, що ним на даний час не проведено державну реєстрацію права власності на житло, а відтак він є неналежним позивачем.
Стверджує, що ОСОБА_2 , заявляючи право на спільну власність в «колгоспному дворі», яка має бути нею успадкована, не представила на розгляд суду жодних доказів, які б стверджували факт оформлення права власності на «колгоспний двір», у відповідності до нормативно-правових актів, які діяли на час існування такого.
Зазначає, що судом не в повному обсязі з`ясовані суттєві обставини справи, не перевірені доказами посилання відповідача на виникнення її прав, не досліджено коли і як виникло майно «колгоспного двору», чи побудовано будівлю за власні кошти, чи надано колгоспом та інші суттєві обставини, необхідні для винесення законного рішення. 
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції з копії дублікату свідоцтва на нерухоме майно виданого 17 березня 2009 року Червоноградським МБТІ на підставі рішення виконкому Надичівської сільської ради від 27 листопада 2008 року, власником будинку в АДРЕСА_1 являється в цілому ОСОБА_5 (арк. спр. 12).
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Жовківським районним відділом державної реєстрації актів циільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
08 грудня 1999 року вона склала заповіт згідно якого все своє майно заповіла синові - ОСОБА_1 , що вбачається з його копії долученої позивачем до матеріалів справи (а.с.10)
Позивач на час звернення до суду не був власником будинку, спадщину ним не оформлено, право власності на будинок ним не зареєстровано.
З копії будинкової книги по будинку АДРЕСА_1 вбачається, що в будинку зареєстровані: ОСОБА_4 1931 р.н., ОСОБА_6 (вона ж ОСОБА_7 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 .
З акту обстеження місця фактичного проживання в житловому будинку в АДРЕСА_1 належного ОСОБА_4 складеного комісійно та затвердженого сільським головою Надичівської сільської ради від 16 жовтня 2019 року вбачається, що в будинку значиться зареєстрованою ОСОБА_2 , але не проживає з 2000 року (а.с. 15).
Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги пояснення представника позивача ОСОБА_2 про те, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року визнано за нею право власності на 1/ 4 частки майна бувшого колгоспнорго типу двору в будинку АДРЕСА_1 . 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Частиною 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також частина 1 статті 405 ЦК України.
В силу частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі частини 2 статті 405 ЦК України на вимогу власника цього приміщення за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого непроживання.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Тобто правом на звернення з вимогами про визнання особи (члена або колишнього члена сім`ї) такою, що втратила право на проживання на підставі положень статей 156 ЖК України, 405 ЦК України, наділений виключно власник житлового приміщення.
В силу положень статей 4, 5 ЦПК України та статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист своїх порушених, невизнаних цивільних прав або інтересів у спосіб, визначений законом.
Саме на позивача процесуальний закон (статті 12, 81 ЦПК України) покладає обов`язок довести, що він наділений правом на звернення до суду, оскільки його права та (або) інтереси порушені або не визнаються відповідачами, а з огляду на положення статей 156 ЖК України, статей 383, 405 ЦК України, якими обґрунтовує свої позовні вимоги, вона має довести, що є власником спірного житлового приміщення, та факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
З огляду на викладені вище положення норм права, які регулюють спірні правовідносини, позивач, насамперед, має довести, а суд перевірити, хто є власником спірного житлового приміщення, чи є членом (колишнім) членом сім`ї власника цього приміщення відповідач, строк та причини відсутності останнього у спірному житловому приміщенні.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову та вважає цей висновком таким, що відповідає обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів і нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.