ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2577/21 Справа № 201/8337/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, визнання інформації недостовірною, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди,-

                                В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, визнання інформації недостовірною, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа 201/12358/15-ц, у даній справі позивач є представником позивача ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 - відповідачем.
З метою фальсифікування доказів, створення негативного його образу перед судом та експертними установами, ОСОБА_2 постійно озвучує на відкритих судових засіданнях та залучає до матеріалів справи заздалегідь неправдиві відомості, які грубо порушують його Конституційні права, принижують його честь, гідність та ділову репутацію як громадянина України, громадського діяча (впродовж майже 20-ти років він очолює Дніпропетровську обласну ветеранську громадську організацію «Союз інвалідів і чорнобильців»). 
Дана позовна заява стосується багаторазових недостовірних тверджень відповідача стосовно нібито необхідності легалізації в Україні його диплома військового лікаря отриманого у 1985 році в РСФСР. 
Так, у заяві ОСОБА_2 № 40308 від 02 грудня 2019 року (справа 201/12358/15-ц, суддя Федоріщев С.С.) у томі 4, листи справи: № 220 останній абзац; № 223 абзац 2) відповідач ОСОБА_2 навмисно, вводячи суд і експертів в оману зазначає: «3 шахрайською метою, військовий лікар за освітою, отриманою в Росії і не легалізувавши диплом лікаря в Україні, - ОСОБА_1 … а/с 220», «Тільки 28-го грудня 2007 року він намагається зареєструвати (легалізувати в Україні) диплом військового лікаря, який отримав в Росії в 1985 році (після звільнення з військової служби в 1987р... л/с 223)».
Також дані неправдиві твердження містяться у письмових запереченнях ОСОБА_2 від 04 жовтня 2016 року, том 3 а/с 103, том 3 а/с 104, том 5 а/с 129, від 27 серпня 2020 року, абзац 1-3.
Дана інформація є недостовірною, так як згідно ст. 5 офіційної «Угоди про співробітництво в галузі освіти» підписаної Україною 15 травня 1992 року, яка набула чинності для України 15 травня 1992 року «Держави-учасниці гарантують безстрокове визнання на своїх територіях документів державного зразка про середню, професійно-технічну, середню спеціальну, вищу освіту, перепідготовку кадрів, про присудження вчених ступенів і вчених звань, виданих у державах-учасницях до моменту укладення цієї Угоди. Питання визнання документів про освіту, про вчені ступені і вчені звання у подальшому держави-учасниці будуть вирішувати за взаємною домовленістю.».
Він дійсно отримав диплом військового лікаря у 1985 року, але не в Росії, а в Російській Соціалістичній Федеративній Республіці СРСР. Таким чином нострифікація - тобто легалізація документів отриманих до 15 травня 1992 року громадянам СРСР не потрібна. Тобто перекручена і неправдива інформація, неодноразово поширена 73-річним (який також був громадянином СРСР) ОСОБА_2 офіційним шляхом не відповідає дійсності і є недостовірною, та такою що ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію.
Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширювана щодо нього відповідачем порушує його немайнові права, не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається саме на відповідача. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його, як стверджує позивач, особи.
Також умисним поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, суду та правоохоронних органах, порушивши його честь, оскільки професія лікаря є соціально важливою та поважною. Та принижує його авторитет як суспільного діяча - голови ради Дніпропетровської обласної громадської організації «Союз інвалідів і чорнобильців». Враховуючи вищевикладене, вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши мою гідність, честь та ділову репутацію. Отже йому завдана моральна шкода, сума моральної компенсації, на думку позивача, у 1 гривню 00 копійок є мінімальною розумною та справедливою.
Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати вищезазначену інформацію недостовірною і такою, що порушує його права, гідність, честь і ділову репутацію, зобов`язати відповідача спростувати її шляхом вилучення з матеріалів справи № 201/12358/15 та на найближчому судовому засіданні по справі № 201/12358/15 зобов`язати відповідача в своєму виступі спростувати вказану інформацію та принести вибачення перед позивачем, стягнути моральну шкоду у розмір 1 грн та покласти на відповідача судові витрати.
        Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, визнання інформації недостовірною, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди відмовлено.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що в судах, в тому числі і Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська, неодноразово розглядалися справи за участю позивача. Зокрема, позову ОСОБА_1 передував розгляд цивільної справи № 201/12358/15ц, головуючий суддя Ходаківський М.П. (2015-2018 роки), але після заміни складу суду в порядку ст. ЗЗ ЦПК України справу № 2/201/173/2019, головуючий суддя Федоріщев С.С. про визнання заповіту недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, усунення ОСОБА_4 (рідного сина спадкодавця) від права спадкування за заповітом. Позивачем у зазначеній справі є дружина померлого сина спадкодавця, ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_5 , яким спадкодавець ОСОБА_6 за життя подарував сім`ї померлого сина, 52/100 частини домоволодіння. Представником у зазначеному позові у 2015 році став ОСОБА_1 .
       Озвучення наведених позивачем обставин відбувалось в рамках судового процесу цивільної справи № 201/12358/15ц.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необґрунтованості. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та стаття 34 Конституції України передбачають, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів, змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Частиною 1 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
       Разом з тим за змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
       У відповідності до норм статей 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
       Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.
       Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
       Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
       Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
       Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідачем не було порушено право на повагу до гідності та честі позивача, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог. 
       Озвучення наведених позивачем обставин відбувалось в рамках судового процесу у відповідності до норм глави 5 ЦПК України і не мали наміру відповідачем принизити гідність та інше ОСОБА_1 , а мали наслідок захисту прав відповідача у справі у відповідності до норм ЦПК України.
       Колегія апеляційного суду також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди з огляду на те, що позивач не довів факту заподіяння моральної шкоди, втрат немайнового характеру, а також за яких обставин чи якими діями відповідача вони заподіяні. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: