ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

21 квітня 2021 року
м. Харків

справа №638/5546/20
провадження № 22-ц/818/2073/21

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судових засідань – Плахотнікової І.О.,

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 .
треті особи : Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв Андрій Миколайович, ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, треті особи : Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв Андрій Миколайович, ОСОБА_3 ,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2020 року, ухвалене суддею Семіряд І.В.. в залі суду в м.Харків ,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивачем ОСОБА_1 зазначено, що відповідач ОСОБА_2 є її сином, з яким вона перебуває у нормальних родинних стосунках та з осені 2018 року по теперішній час мешкає однією родиною в житловому приміщенні, розташованому по АДРЕСА_1 .

12.04.2020 року відповідач ОСОБА_2 повідомив її, що вищезазначене нерухоме майно було подаровано нею йому за відповідними договорами дарування, а в наступному відчужено ОСОБА_2 своєї, на теперішній час колишній дружині ОСОБА_3 та їх малолітньому сину.

Відповідач ОСОБА_2 повідомив їй, що на теперішній час він перебуває у скрутному матеріальному становищі внаслідок неприязних стосунків з колишньою дружиною ОСОБА_3 , з якою у нього тривають судові спори щодо розподілу прибутків від здачі в оренду нерухомого майна.

Також відповідач ОСОБА_2 повідомив їй, що при укладенні вищезазначених договорів дарування він ввів її в оману та вона в нотаріальній конторі підписала не договори на надання йому права управління належним їй нерухомим майном, а саме договори дарування.

При цьому позивач ОСОБА_1 зазначила, що дійсно при вищезазначених обставинах вона підписувала оскаржувані договори, однак їх не читала, вважаючи, що укладає саме договори на надання права управління сину ОСОБА_2 належним їй майно, а не договори дарування, повністю довіряючи своєму синові.

Вважаючи, що відповідачем були порушені її майнові права, вона звернулась до суду з зазначеним позовом, при цьому вважає, що строки позовної давності звернення до суду нею не пропущені, так як про порушення свого права вона дізналась лише в квітні 2020 року.

У зв`язку із чим просила суд визнати недійсними укладені між нею та відповідачем, внаслідок обману з боку відповідача ОСОБА_2 договори дарування, а саме : договір дарування від 09.10.2013 квартири АДРЕСА_2 ; договір дарування від 09.10.2013 ѕ частин квартири АДРЕСА_3 ; договір дарування від 26.05.2014 квартири АДРЕСА_4 ; договір дарування від 09.10.2013 нежитлового приміщення – місця для паркування АДРЕСА_5 ; договір дарування від 26.05.2014 нежитлового приміщення – місця для паркування АДРЕСА_6 .

РішеннямДзержинського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4204 гривень.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач визнав позовні вимоги позивача не за штучно створеними підставами, а тому що позовні вимоги відповідають дійсним обставинам справи, є обґрунтованими і доведеними цілим комплексом об`єктивних письмових доказів та показаннями десятьох свідків, вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмету спору. При розгляді справи по суті суд першої інстанції свідомо проігнорував всі докази, які були надані позивачем, та ухвалив рішення на підставі припущень. Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачем у справі не вчинялися будь-які попередні дії щодо проведення оцінки відчужуваного майна, в той час як до відзиву відповідач надав копії договорів на проведення ФОП ОСОБА_4 оцінки вартості нерухомості, яка є предметами оскаржуваних договорів, укладених між ОСОБА_2 , а не власником нерухомості, без надання доручення власником на проведення таких дій. Також судом першої інстанції не були взяті до уваги, а з матеріалів справи взагалі зникли письмові пояснення ключового свідка ОСОБА_5 . Суд першої інстанції не встановив фактичні обставини за яких вчинялися нотаріальні дії, а формально навів у рішенні положення закону як повинно бути при нотаріальному посвідченні договорів дарування. Зазначає, що оспорювані договори дарування були вчинені внаслідок навмисного введення позивача в оману щодо істотних умов правочинів, їх юридичної природи та наслідків, також інших суттєвих обставин, які впливали на вчинення правочинів. Апелянт вважає, що твердження і висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем неспроможності самостійно прочитати тексти правочинів помилковим і таким, що спростовуються матеріалами справи. Посилалася також на ті самі обставини, які зазначала в позовній заяві. 

Адвокат Лазарєва М.Д., яка діє в інтересах ОСОБА_3 надала до суду відзив на апеляційну скаргу та просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. Відзив мотивований тим, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки відсутні підстави для визнання спірних договорів дарування недійсним з огляду на те, що правочини укладені з дотриманням вимог цивільного законодавства, відповідали на момент їх укладення волевиявленню та дійсним намірам сторін, правові підстави для визнання недійсними спірних договорів, в порядку ст. 229,230 ЦК України, відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.10.2013 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належну її на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , яку в свою чергу 09.10.2013 відповідач ОСОБА_2 подарував третій особі ОСОБА_3 ( т. 1, а.с.а.с. 21, 22; т. 2, а.с.а.с. 10-11 );
- 09.10.2013 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належне їй на праві приватної власності нежитлове приміщення – місця для паркування АДРЕСА_5 , яке в свою чергу 09.10.2013 відповідач ОСОБА_2 подарував третій особі ОСОБА_3 ( т. 1, а.с.а.с. 23, 24; т. 2, а.с.а.с. 12-13 );
- 09.10.2013 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належні їй на праві приватної власності ѕ частин квартири АДРЕСА_3 , які в свою чергу 04.05.2017 відповідач ОСОБА_2 подарував третій особі ОСОБА_3 ( т. 1, а.с.а.с. 25, 26; т. 2, а.с.а.с. 14-15 );
- 26.05.2014 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4 , яку в свою чергу 29.09.2016 відповідач ОСОБА_2 подарував своєму малолітньому сину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ( т. 1, а.с.а.с. 27, 28; т. 2, а.с.а.с. 28-29 );
- 26.05.2014 позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 належне їй на праві приватної власності нежитлове приміщення – місця для паркування АДРЕСА_6 , яке в свою чергу 04.05.2017 відповідач ОСОБА_2 подарував третій особі ОСОБА_3 ( т. 1, а.с.а.с. 29, 30; т. 2, а.с.а.с. 30-31).

Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та зареєстровані відповідним чином в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. (т.1, а.с.а.с. 31-33, 136-137 ).

Також судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , який в свою чергу з 10.08.2013 перебував в зареєстрованому шлюбі з третьою особою ОСОБА_3 , шлюб між якими було розірвано рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова від 24.05.2019, від шлюбу останні, зокрема, мають малолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Позивач зареєстрована в квартирі  АДРЕСА_3 , відповідач був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_4 , а станом на 21.05.2020 в квартирі  АДРЕСА_7 . ( т. 1, а.с.а.с. 34-35, 37-39, 40, 42, 43, 49, 69, 76, 168 ).

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В обґрунтування недійсності договорів дарування ОСОБА_1 посилалася на ті обставини, що вона при укладенні вказаних договорів перебувала під впливом обману з боку відповідача щодо обставин вчиненої нотаріальної дії і через вади зору не була спроможна прочитати та ознайомитись з документами, які підписувала, хоча її волевиявлення було направлено на оформлення довіреності на передачу вказаного майна в оренду. Крім того нотаріусом не було прочитано вголос текст договору.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст.229-233 ЦК України.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У частині першій статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що через поганий зір вона не могла прочитати умови договору, не можуть бути прийняті судом.

Так, дійсно, з медичної картки заявника та оглядів лікаря офтальмолога, виписки з медичної картки хворого вбачається, що ОСОБА_1 має початкове вікове захворювання очей, з 1990 року її турбує низький зір, з 2008 року по 2011 рік, та у 2014 році проходила курси підтримуючої терапії. (том. 1, а.с. 192)

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 не є інвалідом по зору та не потребує стороннього догляду та допомоги у зв`язку із короткозорістю.

Колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що під час укладення оспорюваних правочинів приватний нотаріус ХМНО Звєрєв А.М. діяв у межах своїх повноважень, з дотриманням вимог відповідних приписів ЦК України, ЗУ « Про нотаріат », « Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України » затвердженого наказам МЮУ від 22.02.2012 за № 296/5 ( в редакції чинної на момент укладення зазначених правочинів ).

Так згідно приписів ст. 45 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваних правочинів) при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Згідно п.п.1-4 глави 6 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 № 296/5 (в редакції чинній на момент укладення оспорюваних правочинів) (далі – «Порядок») нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Крім того, згідно п.п.3,4,6 глави 9 «Порядку» перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документу сторін (учасників).

При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними ЗУ «Про нотаріат».

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Зі змісту оскаржуваних договорів дарування, зокрема пункту 6 договорів, вбачається, що під час підписання договорів сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що на час укладення договорів вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними; мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти ці договори на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали ці договори не під впливом помилки, обману або насильства; уклали ці договори без наміру приховати інші угоди (дії); договори не є фіктивними або удаваними та не суперечать правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. Сторони підтвердили, ніяких підстав для визнання в майбутньому цих правочинів недійсним не має. Ці договори підписуються сторонами добровільно. Зміст статей законодавства, які зазначені у договорах сторонам відомі та зрозумілі.

В примітках до договорів зазначено, що текст цього договорів прочитано нотаріусом вголос, ст.640 ЦК України, зміст п. 7, 8 «Правил користування приміщенням житлових будинків з прибудинковою територією», затверджених Постановою КМУ від 08.10.92 № 572 сторонам роз`яснено». Текст договорів сторонами прочитано, що й було посвідчено власноручно підписами сторін.

Отже, колегія суддів вважає, що під час укладення оспорюваних правочинів нотаріусом було роз`яснено права та обов`язки сторін, перевірена їх дієздатність та волевиявлення, що підтверджується текстом договору й підписами сторін.

Також колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не були взяті до уваги, а з матеріалів справи взагалі зникли письмові пояснення ключового свідка ОСОБА_5 .

За клопотанням позивача у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 .

Так, судом першої інстанції була надана оцінка показам свідків, в тому числі і свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що перед укладенням оскаржуваних договорів, відповідач повідомив йому, що має намір на їх укладення, при цьому зазначив, що позивачу він скаже про укладення довіреностей, а не договорів дарування. У визначені дні він привіз на автомобілі позивача до нотаріуса, де вже перебував відповідач. Позивач без ознайомлення за пропозицією відповідача підписала якісь документи, які саме йому невідомо, після чого він відвіз її додому. Під час укладення договорів ОСОБА_3 присутня не була. Чому він не повідомив позивача перед укладенням договорів, що відповідач має намір ввести її в оману, пояснити не може.

Колегія суддів погоджується із тим, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_5 , в частині введення відповідачем позивача в оману, під час укладання оскаржуваних договорів та розцінив їх критично, так як намір відповідача щодо укладення договорів дарування та введення в оману позивача під час їх укладання йому відомий зі слів відповідача. Крім того, зазначений свідок під час підписання договорів з їх змістом не ознайомлювався та обізнаний не був.

Суд першої інстанції також наголошував на тому, що свідок ОСОБА_5 , в разі обізнаності щодо неправомірних дій відповідача та наявності у нього наміру ввести в оману позивача, яка на час укладання договорів перебувала в поважному віці, був зобов`язаний її про це повідомити та попередити, однак зазначених дій ним виконано не було, з причин які він у судовому засіданні не зміг пояснити, що також ставить під сумнів об`єктивність, правдивість та неупередженість його показань як свідка.

Отже, до пояснень свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , які допитані в суді першої інстанції, судова колегія відноситься критично, оскільки вони є або заінтересованими особами, або особами, які перебувають з сторонами по справі у родинних відносинах.

Отже, доводи апелянта, проте що під час підписання спірних договорів дарування ОСОБА_1 неправильно сприйняла обставини правочинів, що вплинуло на її волевиявлення, є невірними, оскільки при укладенні договорів дарування, ОСОБА_1 розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Даний факт матеріалами справи не спростований.

Колегія суддів вважає, що у справі відсутні належні та допустимі доказів на підтвердження існування при укладенні оспорюваних договорів дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочинів, що вплинуло на її волевиявлення.

Щодо посилання апелянта на те, що судом не було взято до уваги те, що відповідачем було визнано позов. 

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України відповідач вправі визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це у заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною четвертою цієї норми закону встановлено, що суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що відповідач визнав позовні вимоги. 

При цьому апеляційний суд виходить з того, що визнання відповідачем позову не є абсолютною і безумовною підставою для ухвалення судом рішення про задоволення позову, суд має дати оцінку такій процесуальній дії як визнання позову у відповідності до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України.

Саме таке тлумачення положень процесуального закону щодо права відповідача визнати позов сформульоване у постанові ВС від 17 березня 2020 року по справі № 753/22809/16-ц.

Колегія суддів погоджується із оцінкою суду першої інстанції, який вважав, що ОСОБА_2 фактично зацікавлений у вирішення спору на користь його мати ОСОБА_1 , оскільки після укладення оспорюваних правочинів спірне нерухоме майно відчужив на користь ОСОБА_12 , з якою на той час перебував у шлюбі. Наразі шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний, та між колишнім подружжям триває спір щодо поділу спільного майна. 

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачем у справі не вчинялися будь-які попередні дії щодо проведення оцінки відчужуваного майна, в той час як до відзиву відповідач надав копії договорів на проведення ФОП ОСОБА_4 оцінки вартості нерухомості, яка є предметами оскаржуваних договорів, укладених між ОСОБА_2 , а не власником нерухомості, без надання доручення власником на проведення таких дій.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що договори на проведення оцінки вартості нерухомості. яка є предметами оскаржуваних договорів укладені між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . 

Однак такі дії відповідача не свідчать про наявність підстав для визнання оскаржуваних договорів недійсними та підстав вважати, що відповідач діяв всупереч волі позивача. 

Також колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що відчуження за одним з договорів дарування частини житла в якому до теперішнього часу продовжує мешкати позивач разом з відповідачем однією родиною не є підставою для визнання зазначеного договору дарування недійсним. 

Крім того, із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником 1/4 квартири  АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 .

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2020 року – залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 27 квітня 2021 року.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук 

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова         

                                                                               С.С. Кругова