ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/3826/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,       
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу  Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 ( суддя першої інстанції Петренко О.С.) в адміністративній справі №340/3826/20 за позовом   ОСОБА_1   до  Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області   про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з вимогами визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області щодо непроведення з ним своєчасного, повного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнути з Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яка виразилась у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в сумі 262 915,02 грн.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року  позов  задоволено частково: зобов`язано Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити    ОСОБА_1  середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби з 16.05.2019 року   по 28.08.2020 року. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна  скарга обґрунтована тим, що при ухваленні оскаржуваного мною судового рішення сул першої інстанції безпідставно акцентував увагу на факті виплати відповідачем мені лише однієї з двох несвоєчасно виплачених грошових компенсацій (за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій) та абсолютно не врахував фактичні обставини поточної справи в частині несвоєчасного здійснення відповідачем мені виплати іншої компенсації - за неотримане речове майно, що несправедливо по відношенню до мене суттєво вплинуло на прийняте судом першої інстанції рішення шляхом значного зменшення періоду, за який призначено стягнення з відповідача на мою користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи невідповідність висновків у рішенні суду першої інстанції дійсним фактичним обставинам даної справи, вважаю, що оскаржуване мною рішення в частині лише часткового задоволення моїх позовних вимог порушує моє право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом, гарантоване статтею 55 Конституції України та частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Відповідач також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та  процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем зазначено, що на момент звільнення 25.10.2017 позивача з військової служби підстави для виплати та обов`язок виплатити позивачу належну суму грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, спір про її розмір та вина відповідача були відсутні, судом необґрунтовано зроблено висновок про несвоєчасність проведеного Управлінням розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні в частині нарахування та виплати такої компенсації
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Під час апеляційного перегляду справи встановлено, ОСОБА_1  проходив військову службу в УСБУ в Кіровоградській області в період з 19.07.2008 року по 25.10.2017 року.  
Відповідно до наказу СБУ від 06.10.2017 року №1195-ос позивач звільнений зі служби та виключений зі списків особового складу УСБУ в Кіровоградській області з 25.10.2017 року.
УСБУ в Кіровоградській області виплачено позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно і невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій на загальну суму 25 900,99 грн., з порушенням строків, а саме:
-грошова компенсація за невикористані дні  щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій - 28.08.2020 року (через 1038 днів після звільнення позивача) на виконання судового рішення Кіровоградського ОАС від 22.07.2020 року у справі №340/1719/20 (а.с.22), що підтверджується випискою по картковому рахунку ГУ з обслуговування клієнтів про зарахування коштів на рахунок в період з 01.08.2020р. по 28.08. 2020р.
Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання відшкодування за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 16 травня 2019 року по 25 червня 2019 року, оскільки відповідач при звільненні не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 по 2017 роки включно, визначену судовим рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 року. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15,   не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої   статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої   статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Отже, сам факт наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум є незаперечним, але, оскільки спору про розмір, належних при звільненні позивача сум, до 16.05.2019 року не існувало, суд вважав, що тривалість строку, протягом якого тривав період затримки виплати, належних при звільненні сум позивачу, слід рахувати з дня прийняття Великою Палатою Верховного суду 16.05.2019 року рішення у зразковій справі №620/4218/18, коли сторонам стало відомо про право позивача отримати компенсацію та обов`язку відповідача її виплатити.
Колегія суддів визнає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно дост.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991(Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що компенсацію за невикорисні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік виплачено позивачу не в день виключення, а 27.08.2020 року, на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.7.2020 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.  
Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати положення ст.ст.116,117 КЗпП України.
Частиною 1ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Частиною 2ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання відшкодування за час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 16 травня 2019 року по 25 червня 2019 року, оскільки відповідач при звільненні не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 по 2017 роки включно, визначену судовим рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 року.
Однак факт наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум є незаперечним, однак його вимога про його стягнення за період з 25.10.2017  року (дня його звільнення) не може бути задоволеною з огляду на наступне.
Так судом першої інстанції встановлено, що про своє право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивачу стало відомо з моменту прийняття Великою Палатою Верховного суду 16.05.2019 р. рішення у зразковій справі №620/4218/18.
Отже, оскільки спору про розмір, належних при звільненні позивача сум, до 16.05.2019 року не існувало, то тривалість строку, протягом якого тривав період затримки виплати, належних при звільненні сум позивачу, слід рахувати з дня прийняття Великою Палатою Верховного суду 16.05.2019 р. рішення у зразковій справі №620/4218/18, коли сторонам стало відомо про право позивача отримати компенсацію та обов`язку відповідача її виплатити.
Таким чином, Управління Служби безпеки України в  Кіровоградській області провело фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати грошової компенсації за дні невикористаної ним додаткової відпустки за 2015 - 2017 роки включно, згідно рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.07.20 р.   поза межами строку, встановленого     статтею 116 КЗпП, а саме 28.08.2020 року, а отже  у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі     статті 117 КЗпП України    за період з 16.05.2019 р. по 28.08.2020 р.
Підсумовуючи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6  ст.12 КАС України  дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5  ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст.  243,  250,  308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 в адміністративній справі №340/3826/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва