08.04.21
22-ц/812/161/21
Провадження № 22-ц/812/161/21         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

                                       
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2021 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 490/1536/18
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Локтіонової О.В., 
       із секретарем Горенко Ю.В. 
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління комунального майна
про встановлення факту проживання та визнання приватизації недійсною
за апеляційною скаргою 
представника ОСОБА_2 – адвоката Камінського Валерія Івановича
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 11 грудня 2018 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 18 грудня 2018 року),
У С Т А Н О В И В:
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання приватизації недійсною (скасування розпорядження органу приватизації та визнання недійсним правовстановлюючого документу). 
Позивач зазначав, що з 1979 року і по теперішній час постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Проте 12 липня 2000 року на підставі розпорядження органу приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло за вказаною адресою на ім`я його матері ОСОБА_2 та сестри ОСОБА_3 із визначенням їх часток (1/2). У січні 2015 року він звертався до суду з вимогами про встановлення факту проживання в спірній квартирі, скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності (справа №484/5761/15ц, перереєстрована на № 490/2488/16). Але рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, у задоволені його позову було відмовлено. Однією з підстав відмови в позові зазначено те, що право на приватизацію спірної квартири він не мав, оскільки у лютому 2000 року разом з бабусею ОСОБА_5 прийняв участь у приватизації іншого житла - квартири АДРЕСА_2 , набувши право власності на Ѕ її частку. 
Між тим, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року, скасовано розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року про приватизацію ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_3 , визнано недійсним свідоцтво про право спільної часткової власності на цю квартиру на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (справу № 490/4622/15ц).
Посилаючись на виникнення у нього з цього часу права на оспорювання приватизації квартири АДРЕСА_1 з нових підстав та недодержання під час приватизації вимог частини 2 статті 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», статтей 144, 46, 48 ЦК УРСР (діючого на той час), та уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просив встановити факт його постійного проживання у спірній квартирі; скасувати розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №6213-р від 10 липня 2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ; визнавши недійсним свідоцтво про право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 12 липня 2000 року (а.с.46-47).
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали та зазначали, що на час приватизації квартири АДРЕСА_1 (липень 2000 року) ОСОБА_1 був зареєстрований та набув право власності на інше житлове приміщення (квартира АДРЕСА_3 ). Позов з таким же предметом та підставами щодо спірної квартири вже розглядався судом (справа №490/2488/16), а рішення набуло законної сили. До того ж про оспорювану приватизацію ОСОБА_1 знав з часу її здійснення, бо при розгляді справи про поділ майна подружжя надавав підписаний ним власноручно договір оренди квартири АДРЕСА_1 , датований вереснем 2000 року .
У відповіді на відзив ОСОБА_1 наголошував на відсутності обґрунтованих заперечень щодо законності його позовних вимог по суті приватизації.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 6213-р від 10 липня 2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на спірну квартиру, видане 12 липня 2000 року. Розподілені судові витрати.
Представник відповідачки ОСОБА_2 оскаржив рішення в апеляційному порядку.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 січня 2019 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року скасоване, а провадження у справі закрито за пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК у зв`язку з наявністю судового рішення по спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих саме підстав (справа №490/2488/16) (а.с.165-171 том 1).
Постановою Верховного Суду (КЦС) від 28 жовтня 2020 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 січня 2019 року скасовано. 
Суд касаційної інстанції виходив з того, що, звертаючись з позовом у лютому 2018 року по справі, що розглядається, позивач надав нову інформацію та зазначив факти, які за змістом є протилежними від тих, що були встановлені під час розгляду попередньої справи (№ 490/2488/16), а тому цей позов не є тотожнім позову, який заявлено ОСОБА_1 у 2015 році. 
Справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (а.с.213-217 том 1). 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просив рішення скасувати та у задоволенні позову відмовити. Апелянт посилався на ігнорування судом висновків, викладених у рішенні суду апеляційної інстанції від 1 липня 2016 року щодо недоведеності факту постійного проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі, та фактичну переоцінку судом доказів за нововиявленими обставинами. До того ж судом не зазначені підстави визнання правочину (яким є приватизація житла) недійсним, а також не застосовані правила статті 257 ЦК щодо наслідків спливу позовної давності. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач  ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, наголошував на хибності та невмотивованості апеляційної скарги (а.с.130-132 том 1).
Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
В судове засідання апеляційного суду 8 квітня 2021 року сторони та їх представники не з`явились. Від представника відповідачів адвоката Камінського В.І. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності (а.с.78 том 2). 
Позивач ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання неодноразово повідомлявся за останнім відомим місцем фактичного проживання ( АДРЕСА_4 ), за зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_5 ) та шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Судової влади України (а.с.17, 58, 61,75,76 том 2). 
За вищеназваними адресами ОСОБА_1 відсутній. 
Про зміну місця проживання ОСОБА_1 суд не повідомив. 
Справу розглянуто у відсутності сторін. 

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд вважає її такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Відповідно до статті 345 ЦК однією з підстав набуття фізичною або юридичною особою права власності є приватизація державного майна та майна, що є в комунальній власності.
Статтею 9 ЖК також передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові підстави, конкретні умови та порядок приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені Законом «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі – Закон) та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 та діючим до 15 лютого 2010 року (далі – Положення №56)
Так, відповідно до статті 8 Закону в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин та діє на теперішній час, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією,  органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
За змістом частини 5 статті 5 Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
За пунктом 5 Положення №56 передача   займаних   квартир  (будинків) здійснюється  в приватну  (для  одиноких  наймачів)  та  у  спільну  (сумісну  або часткову)  власність  за  письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів  сім`ї. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. 
Порядок оформлення документів на приватизацію був визначений пунктами 18-31 Положення №56 та передбачав наявність письмової заяви осіб (письмової згоди тимчасово відсутніх) на приватизацію квартир (будинків) та довідки про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці мали бути вказані члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло (пункт 21).
Отже, аналіз діючого на той час законодавства свідчить про те, що судовому захисту підлягає порушене, невизнане чи оспорюване право на приватизацію державного житлового фонду особами, які набули таке право за всіма ознаками, передбаченими нормами цивільного, житлового законодавства та Законом «Про приватизацію державного житлового фонду» з дотриманням порядку, передбаченого Положенням.

Судом першої інстанції встановлено (на підставі рішень суду першої та апеляційної інстанції), що 6 квітня 1979 року на ім`я ОСОБА_6 було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 на склад сім`ї з 3-х чоловік, в тому числі на її сина ОСОБА_1 , 1976 року народження, який був внесений до особового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_7 . 
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в цій квартирі відповідно з 26 квітня 1979 року та з 11 червня 1998 року.
Позивач ОСОБА_1 у листопаді 1992 року при отриманні вперше паспорта громадянина України своїм місцем проживання зазначав спірну квартиру.
З 10 грудня 1992 року ОСОБА_1 був зареєстрований (прописаний) в квартирі АДРЕСА_3 , де проживала та була зареєстрована (прописана) його бабуся ОСОБА_5 .
На підставі розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради від 28 лютого 2000 року №3830-р щодо приватизації житлового фонду, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 отримали у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_3 . 
На підставі розпорядження Управління майном комунальної власності Миколаївської міської ради №6213-р від 10 липня 2000 року щодо приватизації житлового фонду, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 отримали у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 .
1 вересня 2000 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 (а.с.52 том 1).
З 2015 року між сторонами виникли спори щодо права користування квартирою АДРЕСА_1 , які стали предметом судового розгляду.
Так, у січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позовом про визнання факту постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1 та визнання недійсною приватизації, а саме визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на цю квартиру на ім`я відповідачів (справа №482/5761/15ц, перереєстрована на №490/2488/16). 
Водночас, ним заявлені вимоги про визнання недійсною приватизації квартири АДРЕСА_3 , а саме скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на цю квартиру на його ім`я та ім`я ОСОБА_5 (справа №490/4622/15ц). 
У червні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявили позов до ОСОБА_1 та членів його сім`ї про виселення з квартири АДРЕСА_1 . Зустрічними вимогами ОСОБА_1 за цим позовом стало визнання за ним права користування цією квартирою (справа №490/5152/15ц).
Цивільні справи неодноразово розглядались судами різних інстанцій.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року по справі № 490/2488/16 у задоволенні позову  ОСОБА_1  щодо встановлення факту проживання та визнання недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1  відмовлено (а.с.35-38 том 1). Судове рішення ґрунтувалось на висновку про те, що ОСОБА_1 не довів належними та достатніми доказами факт постійного проживання у спірній квартирі на час її приватизації відповідачками, а також факт набуття ним права користування житлом відповідно до статті 64 ЖК, що свідчило би про порушення його прав на приватизацію цієї квартири.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення суду апеляційної інстанції від 01 липня 2016 року залишено без змін (а.с.39-41). Касаційна інстанція погодилась з основними висновками суду про недоведеність порушення прав ОСОБА_1 , додатково зазначивши, що права на приватизацію державного житлового фонду позивач реалізував участю у приватизації квартири АДРЕСА_3 .
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року у перегляді рішення від 01 липня 2016 року за нововиявленими обставинами – відмовлено (а.с.142-144 том 1).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року у справі №490/4622/15ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року, скасоване розпорядження органу приватизації №3830-р від 28 лютого 2000 року та визнане недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.145-148, 149-151 том 1). 
Судові рішення у цій справі ґрунтуються на висновку про те, що ОСОБА_1 згоди на приватизацію цієї квартири не давав, заяву на участь у приватизації не підписував, що свідчить про відсутність його волевиявлення та недійсність правочину з приватизації.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (справа №490/5152/15ц) щодо виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї зі спірної квартири остаточно розглянуті у лютому 2020 року.
Останнім рішенням Миколаївського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року ОСОБА_1 з неповнолітнім сином виселені з квартири АДРЕСА_1 . Підставою такого висновку зазначено проживання відповідача у цьому приміщенні як орендаря, відсутність договірних відносин з власником ОСОБА_3 та обов`язок ОСОБА_1 , як орендаря (наймача), на вимогу власників звільнити житлове приміщення у певний строк (а.с.42-49, 50-54 том 2).
Отже, судами при розгляді інших цивільних справ встановлена недоведеність факту постійного проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 як особи, яка мала право на приватизацію цього житла станом на липень 2000 року (справа №490/2488/16). 
Підтвердженням відсутності такого права стало виселення позивача зі спірної квартири на вимогу власників (справа №490/5152/15ц).
Обставини, викладені у судових рішення по справі №490/4622/15ц щодо недійсності приватизації квартири по АДРЕСА_6 , не спростовують висновків, викладених у рішенні Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року (справа №490/2488/16), оскільки останні ґрунтуються не тільки на факті використання ОСОБА_1 права приватизації іншого житла.
Відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, апеляційний суд виходить з обставин, встановлених судовим рішеннями у справах №490/2488/16ц та №490/5151/15ц, а саме недоведеності ОСОБА_1 факту постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1 на час приватизації та набуття ним лише прав орендаря, а тому вважає недоведеним і порушення його прав на приватизацію цього житла, здійснену на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у липні 2000 року.
Інших обставин, які би додатково доводили підстави позову щодо наявності права на приватизацію спірної квартири та не були заявлені при розгляді справи № 490/2488/16ц, позивач не зазначав.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на преюдиційні факти, не дав їм належну оцінку та дійшов протилежних висновків без наведення спростування фактів, які не підлягають доказуванню, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову ОСОБА_1 у позові.

Відповідно до статті 141 ЦПК відшкодуванню апелянту підлягають судові витрати: 21130,50 грн. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги (а.с.116 том 1), та 2819,20 грн. судового збору, сплаченого при подачі касаційної скарги (а.с.179,191 том 1).
Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_8 задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання у спірній квартирі, скасуванні розпорядження органу приватизації та визнання недійсним правовстановлюючого документу про передачу квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4932,70 грн. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова

Судді:                                                В.В.Коломієць 

О.В. Локтіонова

---------------------------------
повну постанову складено 8 квітня 2021 року