ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4271/21 Справа № 210/5106/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 210/5106/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 січня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020  року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористані відпустки, моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала у ФОП ОСОБА_2 з 01.10.2016 року по 06.04.2020 року. Звільнена на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. 
21 квітня 2020 року позивачці було перераховано розрахунок при звільненні, у розмірі 5793,15 грн., в якості компенсації заробітної плати за березень, квітень 2020 року. Позивачка не погоджується з сумою сплаченою їй при звільненні, оскільки за період з 01.10.2016 року по 06.04.2020 року вона жодного разу не перебувала у щорічній оплачуваній відпустці, а лише у відпустці без збереження заробітної плати. Кількість невикористаних днів відпустки складає 84 дні, а розмір компенсації 12239,64 грн. з урахуванням середньоденної заробітної плати 145,71грн. 
Також, зазначає, що несвоєчасною виплатою належної при звільненні суми їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що звільнення відбулося без виплати належних їй сум та без попередження, у зв`язку з чим вона не могла завчасно знайти нове місце роботи, через відсутність роботи не мала заробітку та інших доходів, змушена була докладати додаткових зусиль для отримання соціальної допомоги у зв`язку з безробіттям, оскільки відповідачем своєчасно не було надано їй документи, необхідні для звернення до Центру зайнятості, тощо.
Крім того, вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку - 99 днів, у розмірі 22 808,61грн., та, оскільки, середній заробіток за час затримки розрахунку не належить до структури заробітної плати, для його стягнення законодавцем визначено тримісячний строк звернення до суду,  просить поновити строк звернення до суду, який нею пропущено з поважних причин - вона намагалася врегулювати спір у досудовому порядку (останній лист з вимогами про нарахування грошової компенсації за невикористані відпустки, надісланий нею відповідачу, повернувся у зв`язку з закінченням терміну зберігання в серпні 2020 року), до того ж перешкодою для звернення до суду у визначений  законодавцем строк став карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання на території України гострої коронавірусної хвороби. 
Посилаючись на викладене просила суд: стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію за невикористані відпустки при звільненні за період з 01.10.2016 року по 06.04.2020 року (за 84 календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки) в розмірі 12239,64 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.04.2020 року по 01.09.2020 року в розмірі 22 808,61грн., поновивши строк, пропущений нею з поважних причин, для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки 12239,64 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 2000,00грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 1000,00 грн., без утримання податків та обов`язкових платежів.
В решті позову - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 77,28грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 207,16грн. 
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення її позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з порушенням норм матеріального права. Так, судом не було враховано, що відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, що відповідачем не було виконано. Позивачка наголошує на тому, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в межах заявлених нею позовних вимог, становить 22 808,61 грн., та така сума має бути стягнута на її користь, оскільки буде відповідати компенсаційному характеру цивільно-правової відповідальності роботодавця, та буде сприяти відновленню майнової сфери потерпілого від правопорушення. При цьому, посилається на правову позицію Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц щодо обставин, які мають враховуватися судом при вирішенні питання щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також у справах №442/3393/16 та №711/4010/13-ц щодо права робітника на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні.
Також, зазначає, що відповідачкою було грубо порушено трудове законодавство при її звільненні, а саме вимоги статей 47, 48, 49-2 КЗпП України.
Не погоджується позивачка й з визначеним судом розміром моральної шкоди, вважаючи його необґрунтовано заниженим та таким, що не відповідає розміру перенесених нею моральних страждань. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 з 16.09.1997 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець (вид діяльності - 47.76 - роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах (основний)). Відповідно до відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підставі власного рішення, 14.04.2020 року державну реєстрацію ФОП припинено (а.с.16).
Позивачка ОСОБА_1  (під час укладення трудового договору  ОСОБА_3 , прізвище змінено 28.04.2017 року після укладення шлюбу з ОСОБА_4   - а.с.33) на підставі трудового договору від 01.10.2016 року між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю -  ОСОБА_2  - зобов`язана виконувати обов`язки продавця непродовольчих товарів. Договір безстроковий (а.с.17). Після зміни прізвища з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », укладено трудовий договір від 01.03.2020 року, на тих же умовах, що і трудовий договір від 01.10.2016 року (а.с.19).
Відповідно до наказу №2 про припинення трудового договору (контракту) від 06.04.2020 року, ОСОБА_1 - продавець непродовольчих товарів в магазині « Квіти » звільнена в зв`язку з ліквідацією - ст.40 п.1 КЗпП. Нарахована вихідна допомога в розмірі 4723грн. за 04 (нерозбірливо) 2020 року (а.с.15). З наказом ОСОБА_1 ознайомлена 06.04.2020 року, що підтверджується її підписом та нею не заперечується. Наказ підписаний без зауважень.
З виписки про рух коштів на рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк», вбачається, що 21.04.2020 року на рахунок позивачки ОСОБА_1 відправником ОСОБА_2 перераховано 5793,15грн. - компенсація за березень, квітень (а.с.23).
Позивачка не погодилася з таким розрахунком роботодавця, у зв`язку з чим, 21.05.2020 року, звернулася до ОСОБА_2 з заявою, в якій просила нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за всі невикористані нею дні щорічної відпустки за період з 01 жовтня 2016 року по 06 квітня 2020 року (а.с.42). Поштове відправлення містить одну заяву на 1 арк., направлено за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з опису поштового вкладення (а.с.64). Номер поштового відправлення 5006504570343 (а.с.39),  вручено адресату 15.06.2020 року (а.с.41).
29.05.2020 року позивачкою направлено лист аналогічного змісту на юридичну адресу ФОП: АДРЕСА_2 (а.с.47). Поштове відправлення містить одну заяву на 1 арк., що вбачається з опису поштового вкладення (а.с.64). Номер поштового відправлення 500604658150 (а.с.43),  вручено адресату 06.08.2020 року (а.с.46).
Станом на день звернення позивачки ОСОБА_1   до суду з даним позовом, питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку не вирішено. 
Спір виник з приводу невиплати роботодавцем - ФОП ОСОБА_2 на користь працівника - позивачки ОСОБА_1 компенсації за невикористану частину щорічних відпусток, за період з 01 жовтня 2016 року по 06 квітня 2020 року, у розмірі 12 239,64 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та завданої у зв`язку з цим моральної шкоди.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості по заробітній платі за час відпусток у розмірі 12 239,64 грн., суд першої інстанції виходив з того, що роботодавцем ФОП ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів виплати позивачці компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки, у порядку статті 24 Закону України «Про відпустки», у зв`язку з чим ці кошти підлягають стягненню в судовому порядку.
Зважаючи на те, що відповідачка ОСОБА_2 правом на апеляційне оскарження рішення суду не скористалася, а позивачка ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в частині зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у розмірі 12 239,64 грн., з утриманням податків та інших обов`язкових платежів, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою не було виплачено позивачці всіх сум належних їй до виплати в день її звільнення, а непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд першої інстанції встановивши, що відповідачка зобов`язана сплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 07 квітня 2020 року по 01 вересня 2020 року, в межах заявлених позовних вимог, у розмірі 22 808,61 грн., дійшов висновку про зменшення цього розміру до 2 000,00 грн., з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, звернення позивачки до суду з даними позовом зі спливом часу після звільнення з роботи та обставини, за яких відбулося припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 , адже внаслідок пандемії COVID-19 не тільки працівники підприємств малого бізнесу, але й роботодавці опинилися  в кризових умовах (оплата оренди приміщення, заробітної плати працівникам, сплата податків тощо за умови відсутності прибутку), у зв`язку з чим більшість підприємств припинили свою діяльність, що є загальновідомою інформацією. 
Встановивши порушення трудових прав позивачки, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 моральної шкоди, визначивши її розмір у сумі 1 000,00 грн., як такий, що відповідає глибині моральних переживань останньої.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції. 
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. 
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється відповідачкою ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, станом на день звільнення позивачки із займаної посади - 06 квітня 2020 року, відповідачка не провело виплату позивачці всіх належних сум, а саме не виплатила заборгованість по заробітній платі у розмірі 5 793,15 грн., які було виплачено 21 квітня 2020 року, та компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки, за період з 01 жовтня 2016 року по 06 квітня 2020 року,   у розмірі 12 239,64 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 07 квітня 2020 року по 01 вересня 2020 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України.
При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу  3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Середньоденна заробітна плата позивачки за два місяці, що передували звільненню, складала 230,39 грн.
За період з 07 квітня 2020 року по 01 вересня 2020 року кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 99 робочих днів, тобто середній заробіток за цей час становить 22 808,61 грн. (230,39 грн. х 99).
Разом з тим, метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. 
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивачки ОСОБА_1 . 
При цьому, застосовуючи до даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів встановила наступне: обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії позивача щодо звернення до роботодавця з вимогою про виплату нарахованих йому сум; дії відповідача щодо її не виплати.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 року по 03.04.2020 року на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №239 карантин продовжено до 24 квітня 2020 року, постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року №291 - до 11 травня 2020 року, постановою Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року №343 до 22 травня 2020 року, Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2020 року №392 до 22 червня 2020 року, Постановою кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500 - до 31 липня 2020 року.
У відповідності до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», карантин встановлюється Кабінетом Міністрів України. У рішенні про встановлення карантину затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них.
На території України з 17 березня 2020 року заборонено роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.
Діяльність суб`єктів господарювання, яким було заборонено здійснювати свою господарську діяльність, відновлено з 25 травня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2020 року №392.
Відповідачка ОСОБА_2 за віком (69 років) знаходилася у групі підвищеного ризику у зв`язку поширення на території України коронавірусу COVID-19.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що внаслідок пандемії COVID-19 не тільки працівники підприємств малого бізнесу, але й роботодавці опинилися  в кризових умовах (оплата оренди приміщення, заробітної плати працівникам, сплата податків тощо за умови відсутності прибутку), більшість підприємств припинили свою діяльність, у тому числі й ФОП ОСОБА_2 .
За таких обставин, з урахуванням ситуації у країні, за якої відбулося припинення підприємницької діяльності та інших обставин, встановлених судом, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідачки за прострочення нею належних при звільненні позивачці виплат у сумі 2 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, а тому ухвалене судом першої інстанції рішенні є справедливим та відповідає принципу розумності судового рішення, у даній конкретній ситуації.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Оскільки, судом було вірно встановлено порушення права позивачки ОСОБА_1 невиплатою всіх належних їй сум при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки моральної шкоди.
Позивачка визначила розмір компенсації за моральну шкоду, заподіяну їй порушенням трудових прав, у розмірі 10 000, грн. Між тим, суд першої інстанції, враховуючи характер неправомірних дій відповідачки, доведену позивачкою глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшов вірного висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з визначенням її розміру у 1 000,00 грн.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       Повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: