ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 травня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/1892/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Будішевської Л.О.
суддів Таран С.В., Поліщук Л.В.

при секретарі судового засідання: Соколовій М.В.

за участю представників учасників справи:
від прокуратури - Кривельова Т.М., 
від Держаудитслужби – не з`явився,
від Управління капітального будівництва – не з`явився,
від АТ «НАК «Нафтогаз України» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020, ухвалене суддею Мавродієвою М.В., м. Миколаїв, повний текст складено 28.12.2020 
у справі № 915/1892/19
за позовом Першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби у Миколаївській області 
до відповідачів:
1. Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації 
2. Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
про визнання недійсними окремих пунктів договору

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року перший заступник прокурора Миколаївської області (далі прокурор) в інтересах держави в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби у Миколаївській області (далі Держаудитслужба) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації (далі Управління капітального будівництва) та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі АТ «НАК «Нафтогаз України»), в якому просив суд визнати недійсним договір №2 від 16.01.2012 в частині предмету договору, а саме: щодо зобов`язання замовника «повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об`єкту» (п. 1.1 договору), а також в частині обов`язку замовника «протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об`єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об`єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).
Позов мотивований тим, що на підставі вищевказаних умов договору, Управлінням капітального будівництва взяті на себе бюджетні зобов`язання у сумі 13179304 грн. без відповідних бюджетних асигнувань, що є порушенням ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України, та згідно з ч. 3 ст. 48 цього кодексу такі зобов`язання є недійсними, за ними не виникають бюджетні зобов`язання і не утворюється бюджетна заборгованість. Внаслідок взяття бюджетних зобов`язань без відповідних бюджетних призначень, були створені умови для відшкодування АТ «НАК «Нафтогаз України» за рахунок державних коштів не тільки витрат на добудову газопроводу, а й коштів, стягнутих судом у справі № 915/11/17 за порушення грошових зобов`язань, чим порушено інтереси держави. 
Прокурор також зазначив, що не дивлячись на вказані очевидні порушення бюджетного законодавства, державним органом, уповноваженим здійснювати фінансовий контроль - Держаудитслужбою, відповідних заходів не вжито, що стало підставою для представництва інтересів держави прокурором.
У відзиві на позовну заяву Управління капітального будівництва підтримало доводи та вимоги прокурора.
АТ «НАК «Нафтогаз України» заперечуючи проти задоволення позову, зазначило, зокрема, що державним органом, уповноваженим здійснювати фінансовий контроль, не було встановлено факту порушення бюджетного законодавства при укладенні спірного договору, а тому прокурор безпідставно заявив про невжиття заходів до усунення порушень закону з боку державного органу та безпідставно подав даний позов. Більш того, Управління Держаудитслужби, в інтересах якого подано позов, не наділене правом звертатись до суду з позовом про визнання договору недійсним. 
Також зазначило, що між сторонами договору виникли не бюджетні відносини, а майнові, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, та які регулюються актами цивільного законодавства України. Застосування бюджетного законодавства до відносин юридично рівних учасників є неприпустимим. Зі змісту договору вбачається, що Управління капітального будівництва взяло на себе господарські зобов`язання, а не бюджетні.
Пред`явивши даний позов, прокурор по суті прагне до скасування рішення суду у справі № 915/11/17, яке набрало законної сили, з метою його невиконання.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 у справі № 915/1892/19 позов прокурора задоволено повністю, визнано частково недійсним договір № 2 від 16.01.2012 в частині предмету договору, а саме щодо зобов`язання Замовника “повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об`єкта” (підпункт 1.1 договору), а також в частині обов`язку Замовника “протягом бюджетного року наступного після року закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об`єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об`єкта” (підпункт 2.3.13 Договору). Стягнуто з Управління капітального будівництва та АТ “НАК “Нафтогаз України” на користь прокуратури Миколаївської області по 960,50 грн.
Місцевий господарський суд дійшов наступних висновків.
Щодо звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Держаудитслужби, суд зазначив, що в даному випадку остання є уповноваженим органом на захист інтересів держави, у тому числі, шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсними окремих пунктів договору. Вказаний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення прокуратури самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, що, в силу приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є достатньою підставою для представництва інтересів держави прокурором. 
Щодо суті справи, суд дійшов висновку, що підписавши спірний договір, Управління капітального будівництва, всупереч приписам Бюджетного кодексу України взяло на себе зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань з перевищенням повноважень,  що свідчить про існування підстав для визнання вказаних умов договору недійсними.
Зокрема, суд зазначив, що держава, з метою виконання загальнодержавного завдання розвитку українського села, взяла на себе обов`язок здійснити фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів до сільських населених пунктів саме за рахунок коштів Державного бюджету України, результатом чого є видане Кабінетом Міністрів України розпорядження від 26.08.2009 №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» зі змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 №1881-р (надалі Розпорядження).
Взяття Управлінням капітального будівництва зазначених в договорі зобов`язань з повернення грошових коштів, отриманих від АТ «НАК «Нафтогаз України», не передбачено ні Законом України «Про трубопровідний транспорт» (як на час укладання правочинів, так і на теперішній час), ні розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів», із змінами, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 року №1881-р. Укладання Управлінням капітального будівництва будь-яких договорів, на підставі яких останнє бере на себе певні фінансові зобов`язання, необхідно здійснювати з врахуванням положень Бюджетного кодексу України, яким регулюються правові засади бюджетних/міжбюджетних відносин.
Викладені в п.1.1, 2.3.13 договору зобов`язання щодо повернення коштів могли бути передбачені в договорі лише за умови наявності відповідного бюджетного призначення Управління капітального будівництва на момент укладання договору. Проте, з 2011 року по теперішній час Законами України "Про Державний бюджет України" не передбачалося повернення коштів НАК "Нафтогаз України", отриманих на фінансування добудови (будівництва) об`єктів газопостачання. 
Не погодившись з рішенням суду, АТ «НАК «Нафтогаз України» подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована наступним.
Прокурором подано позов в інтересах Держаудитслужби без достатніх правових підстав та за відсутності належного обґрунтування такого представництва.
Суд не звернув увагу, що питання законності договору вже розглядалось судами у справі №915/11/17, в межах розгляду якої Одеський апеляційний господарський суд 29.06.2017 прийняв постанову, яка набрала законної сили. 
Пред`явивши даний позов, прокурор по суті прагне до скасування рішення суду у справі №915/11/17, яке набрало законної сили, з метою його невиконання.
Уклавши договір, Управління капітального будівництва набуло повноцінного статусу замовника та зобов`язано було виконувати усі прийняті на себе зобов`язання.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2021 для розгляду вказаної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Будішевської Л.О., суддів Таран С.В., Поліщук Л.В.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України, як таку, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 3 ст. 258 ГПК України, встановлено скаржнику 10-ти денний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків.
16.02.2021 від АТ “НАК “Нафтогаз України” надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано завірені належним чином копії: Положення про Філію “Центр метрології та газорозподільчих систем” АТ “НАК “Нафтогаз України” та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2021 за апеляційною скаргою АТ “НАК “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 у справі №915/1892/19 відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 09.03.2021 для подання відзиву, роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати суду будь-які заяви чи клопотання стосовно процесуальних питань.
09.03.2021 від Управління капітального будівництва та прокурора надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначено про її безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, що набрання чинності судового рішення у справі № 915/11/17 не позбавляє права на звернення до суду з вимогами про визнання окремих умов договору недійсними. Оскаржуваний договір укладено без відповідних бюджетних асигнувань,  що свідчить про існування підстав для визнання вказаних його умов в цій частині недійсними.
01.04.2021 від АТ “НАК “Нафтогаз України” надійшло клопотання (вх. № 475/21/Д4) про відкладення розгляду справи на іншу дату та про участь його представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2021 клопотання АТ “НАК “Нафтогаз України” (вх. № 475/21/Д4 від 01.04.2021) задоволені, розгляд справи № 915/1892/19 відкладено на 22.04.2021 о 10:00 год., доручено Оболонському районному суду міста Києва забезпечити проведення судового засідання, у справі № 915/1892/19 в режимі відеоконференції в приміщенні зазначеного суду.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-учасника колегії Поліщук Л.В. з 19.04.2021 по 23.04.2021, судове засідання, призначене на 22.04.2021 о 10:00 год., не відбулось, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 вирішено розглянути апеляційну скаргу АТ “НАК “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 у справі № 915/1892/19 поза межами строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України, у розумний строк. Призначено розгляд апеляційної скарги на 20.05.2021 о 12:00 год. Доручити Господарському суду міста Києва забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції в приміщенні зазначеного суду.
12.05.2021 від АТ “НАК “Нафтогаз України” вдруге надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке мотивоване зайнятістю представника АТ “НАК “Нафтогаз України” в іншому судовому процесі.
В судове засідання 20.05.2021 з`явився прокурор. Представники Держаудитслужби, Управління капітального будівництва та АТ “НАК “Нафтогаз України” в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Щодо клопотання АТ “НАК “Нафтогаз України” від 12.05.2021 про відкладення розгляду справи на іншу дату, колегія суддів зазначає наступне.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України).
З матеріалів даної справи вбачається, що представник АТ “НАК “Нафтогаз України” вже вдруге не з`являється в судове засідання.
Крім того, чинне процесуальне законодавство не визначає пріоритетності одних судових процесів перед іншими, тому викладені у клопотанні причини неявки скаржника в судове засідання колегією суддів визнаються неповажними.
При цьому, також враховується, що АТ “НАК “Нафтогаз України” належним чином повідомлене про день, час та місце розгляду справи. 
АТ “НАК “Нафтогаз України” не доведено, а судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі його представника.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а правова позиція заявника викладена ним в апеляційній скарзі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання АТ “НАК “Нафтогаз України” про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши прокурора, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія зазначає наступне.
Щодо наявності у прокурора правових підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Держаудитслужби колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно по ст.1 Закону України “Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні” здійснення державного фінансового контролю убезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Державний фінансовий контроль за використанням бюджетних коштів відповідно до Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 здійснює Держаудитслужба та утворені нею міжрегіональні територіальні органи.
Відповідно до ст. 2, 8 Закону України “Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні” державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі. Органи Держаудитслужби України здійснюють державний фінансовий контроль за відповідністю взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням.
Згідно з п. 10 ст.10 Закону України “Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні” органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Положенням про Державну аудиторську службу України встановлено, що здійснюючи моніторинг публічних закупівель, Державна аудиторська служба України має право при виявленні випадків недотримання законодавства про держанні закупівлі та не виконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень, звернутися до суду в інтересах держави.
Пунктами 3, 4 вказаного Положення визначено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль, через здійснення, зокрема,   перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення  на осіб, винних у    порушенні законодавства; передає в установленому порядку право охоронюваним органам    матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Управління Південного офісу Держаудитслужби у Миколаївській області у даних правовідносинах є органом, уповноваженим на захист інтересів держави, у тому числі шляхом звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:
«Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.»
З матеріалів даної справи вбачається, що, зокрема, 11.04.2019 прокурор направив на адресу Держаудитслужби лист, в якому зазначив про порушення Управлінням капітального будівництва вимог бюджетного законодавства при укладенні з АТ “НАК “Нафтогаз України” договору № 2 від 16.01.2012.
У відповідь на вказаний лист прокурора Держаудитслужба листом від 12.05.2019 №15-14-06-17/1511-2019 повідомила, що відповідне питання в ході проведення державного фінансового контролю в Управлінні капітального будівництва не перевірялось. Держаудитслужбою під час проведення державного фінансового аудиту та інспектування в Управлінні капітального будівництва аудиту та ревізії не було вжито заходів до усунення зазначених порушень.
07.08.2019 прокурор звернувся до Держаудитслужби з листом за № 05/2741вих-19, в якому повідомив про намір пред`явити даний позов, а в 15.08.2019 звернувся з ним до Господарського суду Миколаївської області.
Враховуючи, що компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення прокуратури самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в силу приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» це є достатньою підставою для представництва інтересів держави прокурором.
Щодо суті спору, колегія суддів зазначає наступне.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів”, із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 №1881-р, погоджено пропозицію Міністерства палива та енергетики України та НАК «Нафтогаз України» щодо фінансування останньою робіт з добудови підвідних газопроводів та визначено, що для забезпечення добудови газопроводів НАК «Нафтогаз України» укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом НАК «Нафтогаз України», а замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлі товарів і послуг, пов`язаних із завершенням їх будівництва, згідно із законодавством. 
Розпорядженням Миколаївської обласної державної адміністрації від 04.04.2012 № 95-р затверджено перелік об`єктів газопостачання населених пунктів області, у спорудженні яких передбачається фінансова участь НАК "Нафтогаз України", та які були включені до переліку пріоритетних інвестиційних проектів Програми економічного та соціального розвитку «Миколаївщина-2014», в тому числі і об`єкт, який є предметом оскаржуваного договору.
Цим же розпорядженням замовником будівництва таких об`єктів визначено Управління капітального будівництва та зобов`язано останнє укласти з НАК «Нафтогаз України» договори на фінансування будівництва підвідних газопроводів до населених пунктів. 
На виконання вищевказаних розпоряджень 16.01.2012 між НАК «Нафтогаз України» та Управлінням капітального будівництва укладено договір № 2, за умовами якого:
- НАК «Нафтогаз України» на підставі затвердженого рішенням правління Нафтогазу «Переліку об`єктів газопостачання, у спорудженні яких бере фінансову участь Компанія» та графіку фінансування добудови об`єкта газопостачання (додаток № 1) здійснює фінансування добудови об`єкта газопостачання: «Міжселищний газопровід високого тиску від с. Мигія до с. Лиса Гора через село Софіївка та Бандурка Первомайського району Миколаївської області» (далі об`єкт), а Управління капітального будівництва зобов`язується здійснити добудову об`єкта, забезпечити передачу його у державну власність на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації, введення його в експлуатацію та повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову об`єкта (пункт 1.1.).
- Управління капітального будівництва зобов`язано протягом бюджетного року, наступного після року закінчення фінансування добудови об`єкта, повернути НАК «Нафтогаз України» суми грошових коштів, отриманих від неї на добудову об`єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3.)
Учасниками справи не заперечується, що НАК "Нафтогаз України" у 2012 році перераховано Управлінню капітального будівництва 13179304 грн. згідно погодженого сторонами графіку.
Об`єкт було побудовано та введено в експлуатацію, про що складено відповідну декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстровану Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області 12.09.2012 за № МК14312162860.
Управлінням капітального будівництва у повному обсязі використано перераховані НАК «Нафтогаз України» грошові кошти, що сторонами також не заперечується. 
Оскільки Управління капітального будівництва не повернуло АТ «НАК «Нафтогаз України» грошові кошти, які отримало на добудову об`єкта, АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення з Управління капітального будівництва 27365303,22 грн., з яких: 13179304 грн. основного боргу, 1153729,24 грн. 3% річних та 13032270,09 грн. інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.03.2017 у справі № 915/11/17 у задоволенні позову АТ «НАК «Нафтогаз України» відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.06.2017 рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.03.2017 у справі № 915/11/17  скасовано, позов АТ «НАК «Нафтогаз України» задоволено та стягнуто з Управління капітального будівництва на його користь 27365303,22 грн., з яких: 13179304 грн. основного боргу, 1153729,24 грн. 3% річних та 13032270,09 грн. інфляційних втрат.
Предметом спору у даній справі є вимоги прокурора визнати недійсним договір № 2 від 16.01.2012 в частині предмету договору, а саме: щодо зобов`язання замовника «повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об`єкту» (п. 1.1 договору), а також в частині обов`язку замовника «протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об`єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об`єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).
Підставами для задоволення позову прокурор зазначив, що укладений між НАК "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва договір №2 від 16.01.2012  суперечить нормам чинного законодавства, оскільки був укладений протягом бюджетного періоду, за яким розпорядником бюджетних коштів взяті зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань.
Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Держава, з метою виконання загальнодержавного завдання розвитку українського села взяла на себе обов`язок здійснити фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів до сільських населених пунктів саме за рахунок коштів Державного бюджету України.
Результатом здійснення державної політики у цій сфері є видане Кабінетом Міністрів України Розпорядження № 1001-р, згідно з яким НАК «Нафтогаз України» була уповноважена Державою укласти відповідні договори із замовниками добудови (будівництва) газопроводів та здійснити фінансування робіт з добудови (будівництва) газопроводів.
З преамбули спірного договору вбачається, що він укладений на виконання Розпорядження № 1001-р.
Вказаним розпорядженням Кабінетом Міністрів України не було погоджено механізму повернення замовниками будівництва коштів компанії, профінансованих останньою на добудову об`єктів.
АТ «НАК «Нафтогаз України» створено відповідно до Указу Президента України від 25.02.1998 № 151 «Про реформування нафтогазового комплексу України» і постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747 «Про утворення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». 
Засновником та єдиним акціонером компанії є Держава.
Аналізуючи зміст укладеного сторонами договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Управління капітального будівництва не є «замовником» у розумінні того поняття, що зустрічається у визначеннях окремих видів господарських зобов`язань, оскільки у цьому випадку Управління капітального будівництва, на відміну від «замовника» у звичайному значенні, є лише учасником договору, зобов`язаним вчинити певні дії для отримання результату робіт та його подальшої передачі Державі у власність.
Розпорядженням на відповідача, по суті, покладено лише функції організатора (оператора) будівництва газопроводу за рахунок виділених йому державних коштів. Вигодонабувачем за договорами про добудову (будівництво) підвідних газопроводів є Держава. 
Саме Державі ці газопроводи передаються у власність.
Управління капітального будівництва не є власником газопроводу, не експлуатує зазначений об`єкт, прибутків від транспортування газу газопроводом не отримує.
Отже, Держава в особі Кабінету Міністрів України, декларуючи свій обов`язок з добудови (будівництва) підвідних газопроводів у сільській місцевості, здійснювала його реалізацію, що знайшло свій вияв у виданому Кабінетом Міністрів України Розпорядженні № 1001-р, на підставі якого, власне, і було укладено спірний договір.
Учасником відносин з добудови (будівництва) підвідних газопроводів є Держава і договір було укладено на виконання нормативного акта, виданого повноважним державним органом, - розпорядження Кабінету Міністрів України. 
Отже покладення на Управління капітального будівництва оскаржуваними пунктами договору та відповідних зобов`язань щодо компенсації витрат, понесених на добудову об`єкта, є безпідставним, оскільки саме Держава взяла на себе обов`язок здійснити добудову (будівництво) підвідних газопроводів у межах реалізації конституційного принципу соціальної Держави.
Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 910/8857/19, обставини якої є аналогічними з обставинами даної справи.
Крім того, Управління капітального будівництва є бюджетною установою. За організаційно-правовою формою господарювання відноситься до органу державної влади (КОПФГ 410), повністю утримується за рахунок Державного бюджету та є неприбутковою організацією.
Управління капітального будівництва виконує функції замовника з проектування, будівництва, реконструкції, капітального ремонту та технічного переоснащення об`єктів житло-комунального та соціального призначення на території області зокрема за рахунок державних та бюджетних коштів, коштів інвесторів, запозичень під державні гарантії та інших джерел, не заборонених законодавством, а також виступає розпорядником та одержувачем таких коштів.
Таким чином, укладання Управлінням капітального будівництва будь-яких договорів, на підставі яких останнє бере на себе певні фінансові зобов`язання, можливо лише з врахуванням положень Бюджетного кодексу України, згідно з ч.1 ст.23 якого будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.
Відповідно до положень частин 1, 3, 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.
Розміщення замовлення, укладання договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. 
За такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства.
Отже викладені в пунктах 1.1, 2.3.13 договору зобов`язання щодо повернення коштів могли бути передбачені лише за умови наявності відповідного бюджетного асигнування.
Разом з тим, з 2011 року по теперішній час Законами України "Про Державний бюджет України" не передбачалося повернення АТ «НАК «Нафтогаз України» коштів, отриманих на фінансування добудови (будівництва) об`єктів газопостачання. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підписавши спірний договір, Управління капітального будівництва всупереч приписам Бюджетного кодексу України взяло на себе зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань, що є підставою для визнання договору у відповідній частині недійсним.
Щодо доводів АТ «НАК «Нафтогаз України» про те, що питання дійсності спірного договору вже розглядалось в межах справи № 915/11/17, колегія суддів зазначає, що спір у вказаній справі стосувався лише стягнення грошових коштів за неналежне виконання умов договору в частині повернення отриманих від АТ "НАК "Нафтогаз України" коштів на добудову об`єкта газопостачання.
Вимоги про визнання недійсними окремих положень цього договору позивачем пред`явлено не було і оцінки таким положенням стосовно їх законності та відповідності вимогам законодавства суди не надавали.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 у справі № 915/1892/19 ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду та не можуть бути підставою для його скасування або зміни.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283
ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ:
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 у справі № 915/1892/19 залишити без змін.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до  ст. 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 24.05.2021.

Головуючий суддя                                                            Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                     С.В. Таран

Суддя                                                                                     Л.В. Поліщук