КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 760/32349/19                                                                     Головуючий у 1-й інст. - Букіна О.М.
Апеляційне провадження 22-ц/824/1894/2021                                                     Доповідач - Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          25 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.
                                          при секретарі              Загородній С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Букіної О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» про зобов`язання вчинити певні дії,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
ОСОБА_1  звернувся з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», в якому просить  зобов`язати відповідача подати до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації клопотання про виведення жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 , з числа службових.
Посилається на те, що 02.02.1987 року він був прийнятий на посаду газоелектрозварювальником 5-го розряду до ГЮКК «Главукрнефтегазстрой», де пропрацював по 12.10.1998 року. 08.07.1993 на підставі розпорядження представника Президента України позивача було включено до переліку громадян, яким надаються житлові приміщення за рахунок фондів підприємств та організацій району.
 
04.08.1993року на ім`я позивача було видано ордер на право заняття службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
На даний час позивач та його сім`я проживають та зареєстровані у вказаній квартирі.
 
У 2015 році позивач звернувся до відповідача із заявою та відповідними документами про виведення вказаної вище квартири із числа службових.
 
25.12.2015року позивач отримав відмову у виведенні вказаної вище квартири із числа службових, з рекомендацією звернутися до первинного балансоутримувача - ККП ОПФ «УКРГАЗБУД». Проте, як з`ясувалося, спірна квартира була передана у власність до територіальної громади м. Києва.
 
На даний часпозивач не може реалізувати своє право на приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскількиспірна квартира перебуває у фонді службових приміщень.
 
Згідно Рішення КМР № 117/838 27.04.2000 року будинок за адресою:     АДРЕСА_1 , який був на балансі у ККП ОПФ «УКРГАЗБУД» переданий до комунальної власності територіальної громади м. Києва, а тому, ККП ОПФ «УКРГАЗБУД» вже не здійснює жодних управлінських функцій відносно даного службового житла, відповідно використовувати квартиру як службове приміщення немає необхідності, крім того позивач має пріоритетне право на її приватизацію в майбутньому.
 
Позивач неодноразово звертався до відповідача з письмовими зверненнями про подачу документів на розгляд Солом`янській районної в місті Києві державної адміністрації для прийняття рішення про виведення спірної квартири із числа службових, однак, такі звернення не знайшли позитивного відображення, а тому останній вимушений звернутися до суду з даним позовом.
 
         Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  - відмовлено.          
         Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати стягнути з відповідача.
         Посилається на те, що листом від 13.11.2020 року ПАТ «Укргазбут», правонаступник ККП ОПФ «Укргазбуд» повідомило позивача про те, що вони не заперечують та надають згоду щодо виведення спірної квартири з розряду службових, так як в даній квартирі відпала необхідність використовувати її, як службове приміщення та в ній немає необхідності. Тому відповідач має право та обов`язок вчинити дії щодо підготовки документів (клопотання) про виключення спірної квартири із розряду службових. ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі разом із сім`єю з 1993 року, він відпрацював в державній установі більше 15 років і саме Законами УРСР гарантувалось забезпечення відповідних категорій робітників первинно службовим житлом з подальшим наданням житла із житлового фонду, відповідач не забезпечив постійним житлом позивача. Суд не взяв до уваги, що виключення спірної квартири зі складу службових приміщень не порушує житлові права інших осіб, які потребують забезпечення житлом, оскільки не зважаючи на теперішній статус позивач навіть у разі звільнення із займаної посади не підлягає виселенню без забезпечення іншим житлом, тому спірна квартира не може бути передана в користування іншим особам. Доказів того, що ОСОБА_1 володіє чи володів на праві власності будь - яким нерухомим майном, приймав участь у приватизації державного житлового фонду, поліпшив житлові умови в матеріалах справи відсутні.               
В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.
 
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач у комунальному підприємстві «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» дійсно працював в період з 01.05.2015 року по 30.11.2015 року.
 
Станом на час розгляду справи позивач у трудових відносинах з відповідачем не перебуває, між тим, позивач та члени його сім`ї продовжують проживати у спірній квартирі.
 
Доказів того, що відповідачем чиняться перешкоди щодо користування службовим житлом позивачу та членам його сім`ї матеріали справи не містять.
 
У відповідача потреби у спірному службовому житлі не відпали.
 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 02.02.1987  року позивач був прийнятий на посаду газоелектрозварювальником 5-го розряду до ГЮКК «Главукрнефтегазстрой», де пропрацював по 12.10.1998 року, з урахуванням частих реорганізацій, змін назв та підрозділів підприємства.
 
08.07.1993 року на підставі розпорядження представника Президента України,  ОСОБА_1 було включено до переліку громадян, яким надаються житлові приміщення за рахунок фондів підприємств та організацій району.
 
04.08.1993 року на ім`я ОСОБА_1 було видано ордер №1096 на право заняття службового житлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
На даний час, позивач та його сім`я проживають та зареєстровані у спірній квартирі.
У позові позивач посилається на те, що у 2015 роцівін звернувся до відповідача із заявою та відповідними документами про виведення вказаної квартири із числа службових.
 
25.12.2015року позивач отримав відмову у виведенні вказаної квартири із числа службових, з рекомендацією звернутися до первинного балансоутримувача - ККП ОПФ «УКРГАЗБУД»,проте з 27.04.2000 року на підставі Рішення КМР № 117/838 спірна квартира була передана у власність до територіальної громади м. Києва.
 
26.06.2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача про виведення спірної квартири з числа службових та листом від 11.07.2019 року отримав відмову з посиланням на те, що відсутні правові підстави для такого виключення.
 
Позивач вважає, що подальше перебування спірної квартири на обліку в якості службової порушує його право на приватизацію житла, оскільки вінне може реалізувати своє право відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому просить зобов`язати відповідача Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва подати до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації клопотання про виведення жилого приміщення квартиру АДРЕСА_1 з числа службових.
 
Відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.01.2011 року № 20 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в місті Києві ради майна, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» спірний будинок передано на баланс комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в подальшому відповідно до рішення Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270 перейменовано в комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».
 
Багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 закріплено на праві господарського відання комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» відповідно до додатку 2 до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.05.2015 року № 279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» (зі змінами від 11.11.2016 року № 838).
 
Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
 
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями.
 
Відповідно до п. 6 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP», затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 (із змінами), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
 
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, позивач у комунальному підприємстві «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» працював в період з 01.05.2015 року по 30.11.2015 року.
 
Станом на час розгляду справи позивач у трудових відносинах з відповідачем не перебуває, між тим,  ОСОБА_1  та члени його сім`ї продовжують проживати у спірній квартирі.
 
Доказів того, що відповідачем чиняться перешкоди щодо користування службовим житлом позивачу та членам його сім`ї матеріали справи не містять.
 
Вирішуючи питання щодо заявлених вимог позивача в частині зобов`язання відповідача на вчинення певних дій, зокрема, щодо спонукання на волевиявлення керівництва відповідача на виключення квартири з числа службового суд вірно пославсяна правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену в ухвалі від 18 лютого 2015 року у справі № 6-35920св14.
 
Так, у даній справі вказано, що відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що спірна квартира знаходилася на балансі відповідача та саме до його компетенції належить вирішення питання про виключення квартири з числа службових за клопотанням відповідного органу, за яким житло закріплене як службове, а не за клопотанням наймача чи членів його сім`ї. Порушення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов`язком роботодавця.
Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача відсутні правові підстави для виведення спірної квартири з числа службових, тавідсутні правові підстави для звернення з відповідним клопотанням, оскільки це право, а не обов`язок останнього.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що листом від 13.11.2020 року ПАТ «Укргазбут», правонаступник ККП ОПФ «Укргазбуд» повідомило позивача про те, що вони не заперечують та надають згоду щодо виведення спірної квартири з розряду службових так як в даній квартирі відпала необхідність використовувати її, як службове приміщення та в ній немає необхідності, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки виключення квартири, яка знаходиться у віданні Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» з числа службових, має проводитися на підставі рішення компетентного органу, зокрема, у разі якщо відпала потреба його використання, як службового.
Спірна квартира закріплена на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» та саме до його компетенції  належить вирішення питання про виключення квартири з числа службових за клопотанням відповідного органу, за яким житло закріплене як службове, а не за клопотанням наймача чи членів його сім'ї.  
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції  про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.
Апеляційний суд не приймає до уваги посилання скаржника на наявність в нього правомірних очікувань в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі очікування повинні мати конкретний характер, ґрунтуватися не просто на надії, а на нормі права чи правовому акті.
Натомість стаття 47 Конституції України, на яку посилається позивач, не дає йому підстав для правомірних очікувань задоволення заявленого у даній справі позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що ОСОБА_1 як працівник, який пропрацював на підприємстві більше 15 років не був забезпечений постійним житлом та не має будь - якого приватизованого житла, апеляційний суд не приймає до уваги виходячи з наступного.
При вселенні в квартиру за адресою  АДРЕСА_1 позивач був обізнаний про її статус службового житла.
Відповідно до положення частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації.  
Твердження скаржника про те, що суд має право зобов`язати орган вчинити певні дії, які б гарантували захист прав і свобод людини, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати рішення, яке належить до компетенції іншого органу.  
Посилання скаржника на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 та твердження про те, що не підготовка відповідачем документів для виведення спірної квартири із числа службових є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням її прав на повагу до житла, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки сам лише факт довгострокового проживання особи в службовому житлі  не є підставою для виключення його з числа службових. Апеляційним судом враховано, що відповідач не ставить питання  про виселення позивача з сім`єю із займаного ними житла або будь-яким  чином порушує їх право на проживання у службовій квартирі.
Постановою Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі                         № 530/12/18 роз`яснено «Верховний Суд зазначає, що реалізація особою належного їй суб`єктивного права передбачає законність та обґрунтованість очікувань особи як легітимних і не може суперечити правовому порядку відповідно до принципу, закріпленого у частині другій статті 19 Конституції України.
Доводи касаційної скарги про право позивача на житло відповідно до статті 47 Конституції України, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є необґрунтованими, оскільки позивач не позбавлений права на житло, права на звернення до суду за захистом порушеного чи оспорюваного права в порядку, встановленому цивільними процесуальним законом».
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав позивача.
 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
 
          Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
          Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
          Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
            Повний текст постанови складено 02 червня  2021 року.
  
              Головуючий                                     Рубан С.М.   
              Судді                                                 Заришняк Г.М.
                                Мараєва Н.Є.