Постанова
Іменем України
13 травня 2021 року
м. Київ
справа №464/8374/16
провадження №61-711св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
відповідач - Львівська міська рада, 
відповідач - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, 
відповідач - Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, 
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 2018 року у складі судді Мички Б. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня             2020 року у складі колегії суддів Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду до
ОСОБА_2 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , з позовом, в якому просила визнати недійсними та скасувати:
- державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок
літ. «А"-1» площею 99,3 кв. м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від 08 травня 2012 року за реєстраційним номером 34054013;
- розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради 
від 02 липня 2012 року № 320 «Про присвоєння поштового номера АДРЕСА_2 »;
- наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 08 серпня 2012 року № 1844-Ж-С «Про оформлення права власності на житловий будинок та гараж на АДРЕСА_2 »;
- свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. «А"-1» площею            99,3 кв. м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , видане 08 серпня 2012 року ОСОБА_2 . Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради; 
- державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок           літ. «А"-1» площею 99,3 кв. м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , від 28 серпня 2012 року за реєстраційним номером 37473953;
- внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про скасування реєстрації права власності на житловий будинок 
літ. «А"-1» площею 99,3 кв. м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
Позов мотивовано тим, що згідно з рішенням Сихівського районного суду               м. Львова від 21 листопада 2012 року позивач є власником 53/100 частки житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником інших 47/100 частки вказаного будинку є ОСОБА_3 
Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, виділена під будівництво рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної Ради депутатів трудящих від 20 жовтня 1959 року, та перебуває у постійному користуванні позивача та ОСОБА_3 , без визначення порядку користування між власниками частин будинку. 
На вказаній земельній ділянці, ОСОБА_2 самочинно збудувала окремий житловий будинок, позначений у технічному паспорті літ. «А"-1» площею
99,3 кв. м, та гараж, позначений у технічному паспорт літ. «Ж» площею
43,4 кв. м.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року визнано право власності ОСОБА_2 на самочинно збудований будинок та гараж за адресою: АДРЕСА_1 . 
На підставі цього рішення проведено державну реєстрацію права власності, присвоєно окремий поштовий номер, видано свідоцтво про право власності. Проте, рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2014 року вказане рішення місцевого суду скасовано та у позові ОСОБА_2 відмовлено. 
Таким чином, державна реєстрація права власності, яка проведена на підставі скасованого судового рішення, є недійсною і підлягає скасуванню, як і наступні розпорядчі та правовстановлюючі документи.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 2018 року позов задоволено частково. Cкасовано:
- державну реєстрацію права власності 08 травня 2012 року за реєстраційним № 34054013: житловий будинок літ. «А"-1» площею 99,3 кв.м. та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; власник - ОСОБА_2 ; 
- розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради           від 02 липня 2012 року про присвоєння поштового номера АДРЕСА_2 ; 
- наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради №1844-Ж-С від 8 серпня 2012 року «Про оформлення права власності на житловий будинок та гараж на АДРЕСА_2 »; 
- свідоцтво про право власності від 8 серпня 2012 року на житловий будинок літ. «А"-1» площею 99,3 кв.м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , видане             ОСОБА_2 . Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради; 
- державну реєстрацію права власності 28 серпня 2012 року за реєстраційним номером № 37473953: житловий будинок літ. «А"-1» площею 99, 3 кв.м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; власник - ОСОБА_2 . 
У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності               ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А"-1» площею 99,3 кв. м та гараж                літ. «Ж» площею 43,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не може вважатися набутим правомірно, з огляду на скасування рішення Сихівської районного суду м. Львова від 10 квітня               2012 року, яким за відповідачем зазначене право було визнано. 
Оскільки саме вказане судове рішення стало підставою для видачі                   ОСОБА_2 свідоцтва про право власності та проведення державної реєстрації права власності від 08 травня 2012 року та від 28 серпня 2012 року, а також розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 02 липня 2012 року № 320 «Про присвоєння поштового номера 8-А на вулиці Майданній» та наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 08 серпня 2012 року «Про оформлення права власності на житловий будинок та гараж на АДРЕСА_2 », суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для їх скасування. 
Вимога про внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування реєстрації права власності не підлягає задоволенню, як така, що на порушення статті 13 ЦПК України не заявлена до жодного з відповідачів. 
Суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявила відповідач, оскільки початком його перебігу слід вважати день ухвалення рішення апеляційним судом Львівської області від 23 травня 2014 року у справі № 1319/5310/2012, яким скасовано рішення Сихівської районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року, та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно збудований будинок та гараж.
Постановою апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 
2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року касаційну скаргу               ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Сихівського районного суду  м. Львова від 08 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року залишено без змін.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 2018 року оскаржено в апеляційному порядку особою, яка не брала участь у розгляді справи - ОСОБА_7 .
Постановою Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2014 року у справі № 1319/5310/2012 скасовано рішення Сихівської районного суду м. Львова від 10 квітня                 2012 року, яке слугувало підставою для реєстрації права власності                    ОСОБА_2 на самовільно збудовані нею об`єкти нерухомого майна, та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинного збудований будинок та гараж, а отже обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про скасування виданого ОСОБА_2 на його підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на нього, проведеної на підставі скасованого судового рішення, та свідоцтва про право на нерухоме майно. 
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо незалучення його до участі у справі, як чоловіка відповідача ОСОБА_2 , якому на праві спільної сумісної власності належить самочинно збудований будинок, та виходив з того, що відповідно до частини першої статті 61                    СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, таким об`єктом може бути не будь-яке майно, а таке, яке відповідає вимогам            глави 13 Розділу ІІІ ЦК України.
Оскільки спірне майно є самочинно збудованим, незважаючи на факт його будівництва в період шлюбу, а його реєстрація відбулася на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано, належним відповідачем за пред`явленим позовом є лише особа, на ім`я якої така реєстрація була здійснена, а не інший з подружжя.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням не вирішено питання про права та обов`язки особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, отже відсутні обов`язкові підстави для його скасування в апеляційному порядку, передбачені частиною третьою статті 376 ЦПК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги                                                     
У касаційній скарзі ОСОБА_7 не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з передачею справи на новий розгляд за встановленою підсудністю.  
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів. Суди попередніх інстанцій ухвалили рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Судом першої інстанції не враховано той факт, що право власності на спірний житловий будинок оформлено під час перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та проживають у будинку. 
Суд першої інстанції не дослідив та не надав належну правову оцінку зазначеним обставинам, не врахував інтереси осіб, які зареєстровані та фактично проживають у спірному житловому будинку, що призвело до позбавлення ОСОБА_7 права власності на належну йому частину житла.
Суд апеляційної інстанції також дійшов помилкового висновку, що участь органу опіки та піклування не є обов`язковою у даній справі.
Судами порушено принцип пропорційності, який закріплений у статті 11               ЦПК України, а відтак порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави та інтересами відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та їх неповнолітніх дітей.
Отже, суди прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Не враховано та не надано належної оцінки тим обставинам, що будівлі за адресою: АДРЕСА_1 (в якій проживають ОСОБА_2 разом з ОСОБА_7 та дітьми) та за адресою: АДРЕСА_1 (в якій проживає ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ) є самостійними об`єктами нерухомого майна та знаходяться окремо один від одного.
Судами не досліджено всебічно, повно та об`єктивно наявних в матеріалах справи доказів, надано доказам неправильну оцінку. 
Внаслідок неповного дослідження доказів судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; не з`ясовано, яким чином правовстановлюючими документами на будинок, а також рішеннями органів місцевого самоврядування, виданим на ім`я ОСОБА_2 , порушені права та інтереси ОСОБА_1 , не враховано вимог ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення; прийнято рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи         
У відзиві на касаційні скарги ОСОБА_1 заперечує проти доводів  ОСОБА_7 та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано
Фактичні обставини, встановлені судами
ОСОБА_1 належить на праві власності 53/100 частки житлового будинку    АДРЕСА_1 ів, інші - 47/100 частки належить на праві власності ОСОБА_3 .
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року у справі № 1319/1510/2012 позов ОСОБА_2 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю України у Львівській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визнання права власності на самочинного збудований будинок та гараж, задоволено. 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно збудований житловий будинок, позначений літ. «А"-1» площею 99,3 кв. м та гараж під літ. «Ж» площею 43,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
08 травня 2012 року на підставі вказаного судового рішення, Обласним комунальним підприємством Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А"-1» площею 99,3 кв. м та гараж під «Ж» площею 43,4 кв. м.
Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради 
від 02 липня 2012 року «Про присвоєння поштового номера АДРЕСА_2 », на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова 
від 10 квітня 2012 року, витягу про державну реєстрацію прав від 08 травня 2012 року та заяви ОСОБА_2 , житловому будинку літ. «А"-1» загальною площею 99,3 кв. м та гаражу під літ. «Ж» загальною площею 43,4 кв. м на             АДРЕСА_1 , присвоєно поштовий номер АДРЕСА_2 .
На підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 08 серпня 2012 року «Про оформлення права власності на житловий будинок та гараж на                      АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності                   від 08 серпня 2012 року на житловий будинок (в технічному паспорті                      літ. «А"-1») загальною площею 99,3 кв. м та гараж (в технічному паспорті              літ. «Ж») загальною площею 43,4 кв. м, що знаходяться за адресою:     АДРЕСА_2 .
28 серпня 2012 року ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А"-1» площею 99,3 кв. м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2014 року у справі № 1319/5310/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Сихівської районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року скасовано з ухваленням нового, яким відмовлено у задоволенні позову           ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинного збудований будинок та гараж. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права      
Звертаючись до суду з вимогами про скасування свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_2 , на житловий будинок та гараж, рішень про державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно, розпорядження та наказу, що стосуються оформлення права власності на спірне нерухоме майно, ОСОБА_1 обґрунтовувала їх порушенням права на користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та житловим будинком, що перебувають у спільній частковій власності сторін.
За наявності чинного та нескасованого правовстановлюючого документа на житловий будинок літ. «А"-1» загальною площею 99,3 кв.м та гараж літ. «Ж» загальною площею 43,4 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , та державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказане майно, проведеної на підставі зазначеного свідоцтва та рішення Сихівської районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року, ОСОБА_2 вважає себе власником такого майна та створює перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою, на якій розташовані самовільно збудовані об`єкти.
Стаття 15 ЦК Українипередбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання права користування особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження           № 14-144цс18)), а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня             2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі                          № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
За змістом статей 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. 
Частиною другою статті 152 ЗК України установлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частиною третьою статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Вирішення питання про правомірність набуття права власності ОСОБА_2 на самочинний будинок та гараж, розпорядження органу місцевого самоврядування та наказу, що стосуються оформлення права власності на спірне нерухоме майно безпосередньо залежить від законності судового рішення, на підставі якого таке право було зареєстровано.  
У даному випадку рішення Сихівської районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року, яке стало підставою для реєстрації права власності ОСОБА_2 на самовільно збудовані нею об`єкти нерухомого майна скасовано рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2014 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно збудований будинок та гараж відмовлено. 
Тобто, рішення суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_2 права власності на самочинно збудовані об`єкти, яке виконано шляхом проведення державної реєстрації права власності з видачею відповідного свідоцтва про право власності та в подальшому скасовано, не тягне правових наслідків та не зумовлює обставин набуття відповідачем права власності на самочинне будівництво, як об`єкт нерухомості.
Установлено, що позивач є співвласником житлового будинку та користувачем земельної ділянки, на якій він розташований, а самовільно збудовані на ній відповідачем об`єкти нерухомого майна порушують її права як співвласника домоволодіння та користувача земельною ділянкою, порядок користування якою між сторонами не установлено та яка не приватизована. При цьому обраний позивачем спосіб захисту, з урахуванням положень  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є ефективним, а відтак таким, що поновлює її порушені права.
Зі скасуванням рішення Сихівської районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року правові підстави для набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно та його державної реєстрації на підставі рішення суду відпали. 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив посилання заявника на неврахування нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 26 жовтня 2011 року, у якій вона не заперечувала проти визнання за відповідачем права власності на самочинно збудований житловий будинок та гараж, оскільки у даній справі не вирішується питання правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на самочинне будівництво. 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2014 року встановлені обставини неправомірного набуття ОСОБА_2 права власності на житловий будинок літ. «А"-1» площею 99,3 кв. м та гараж літ. «Ж» площею 43,4 кв. м. Такі обставини є преюдиційними і не підлягають доказуванню під час вирішення даного спору між тими ж сторонами.
З таких же підстав колегія суддів відхиляє аналогічні доводи                    ОСОБА_7 , викладені ним у касаційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку доводам ОСОБА_7 щодо незалучення його до участі у справі, як співвласника самочинно збудованих об`єктів, набутих ним з відповідачем під час шлюбу, та, відхиляючи ці аргументи, правильно виходив з того, що спірне майно є самочинно збудованим та, незважаючи на факт його будівництва в період шлюбу, реєстрація прав на вказане майно відбулась на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано, а отже належним відповідачем за пред`явленим позовом є особа, на ім`я якої така реєстрація була здійснена.
Оскільки, саме за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на самочинне будівництво на підставі скасованого судового рішення, то необґрунтованими є посилання заявника на неправильне визначення позивачем кількісного складу учасників справи, зокрема незалучення до участі у справі другого з подружжя - ОСОБА_7 .
За змістом касаційної скарги, ОСОБА_7 фактично посилається на порушення його права власності на самочинно збудовані під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 об`єкти нерухомості. Проте у визнанні права власності ОСОБА_2 на це самочинне будівництво відмовлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, ухваленого в іншій справі, яке не може ревізуватись під час розгляду іншої справи.
Доводи касаційної скарги про необхідність залучення до участі у справі органу опіки і піклування з тих підстав, що у самочинно збудованому будинку проживають неповнолітні діти, є необґрунтованими та спростовуються змістом частини четвертої статті 19 СК України, якою визначено категорії спорів, участь у яких органу опіки і піклування є обов`язковою, а також змістом заявлених у цій справі позовних вимог і характером спору, який під визначені вказаною нормою критерії не підпадає.       
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо порушення судами принципу пропорційності, справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави та інтересами відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , в тому числі щодо втручання у право зазначених осіб на мирне володіння майном, оскільки головним наслідком самочинного будівництва є те, що у особи, яка його здійснила, не виникає право власності на зазначене майно як об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України), а тому визнання недійсним свідоцтва про право власності на самовільно збудоване нерухоме майно, виданого на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано та державної реєстрації права власності на зазначене майно, не можна вважати непропорційним втручанням у право власності відповідача, оскільки вона такого права не набула. При цьому, у спірних правовідносинах, з урахуванням конкретних обставин, ОСОБА_1 обрала спосіб захисту, який призводить до відновлення її порушених прав.
У справі, яка переглядається, судами надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400                         ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції. 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_4  залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 січня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 В. С. Висоцька
 
  А. І. Грушицький
 
  І. В. Литвиненко